Ухвала
 
05 липня 2021 року 
 
м. Київ
 
справа № 490/5157/13
провадження № 61-10573ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І., 
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.
 
Позов мотивовано тим, що 27 січня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/08-112/27384, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 7 000,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних, на строк до 27 січня 2013 року.
 
В забезпечення виконання умов вищевказаного договору 31 січня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
У зв`язку із тим, що позичальник не виконувала зобов`язання за кредитним договором та в неї виникла прострочена заборгованість, банком було надіслано сторонам попередження про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
З метою недопущення відповідних наслідків відносно стягнення на належне позивачу нерухоме майно в рахунок погашення кредитної заборгованості, починаючи з 21 серпня 2009 року ОСОБА_2 почав виконувати зобов`язання ОСОБА_1 по сплаті відповідних коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
 
Загалом, у період з 21 серпня 2009 року по 27 січня 2013 року, позивачем було сплачено банку 5 077,45 дол. США, що станом на 27 січня 2013 року еквівалентно 40 584,05 грн. Станом на 27 січня 2013 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком була погашена в повному обсязі.
 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 у порядку регресу 5 077,45 дол. США, що станом на 27  січня 2013 року еквівалентно 40 584,05 грн, а також судові витрати у справі.
 
Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 серпня 2013 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено.
 
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 червня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення. Заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
 
У вересні 2020 року ОСОБА_2 надав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій, окрім суми боргу, просив також стягнути з відповідача три проценти річних в розмірі 1 168,00 дол. США.
 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 5 077,45 дол. США та судовий збір у розмірі 405,84 грн. В іншій частині позовних вимог позивачу відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_2 , як майновий поручитель за кредитним договором від 27 січня 2006 року № 014/08-112/27384, виконав зобов`язання боржника (відповідача) перед банком, тому до нього як до нового кредитора перейшло право вимоги до боржника про відшкодування сплаченої суми боргу.
 
ОСОБА_1 у червні 2021 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 березня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2021 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржувані судові рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким в цій частині відмовити.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Отже, позивач визначає ціну позову на момент звернення до суду із таким позовом, яка є незмінною, крім випадків збільшення позовних вимог та зміни предмета позову, для розрахунку судових витрат, зокрема під час звернення до судів апеляційної та касаційної інстанцій.
Позови, ціна у яких визначається в іноземній валюті, розраховується у національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову.
З урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день подання ОСОБА_2 позовної заяви (станом на 20 травня 2013 року 1 долар США дорівнював 7,99 грн) ціна позову еквівалентна 40 568,82 грн. 
24 вересня 2020 року ОСОБА_2 збільшив позовні вимоги на суму 1 168,00 дол. США, яка у відповідності до офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на цей день, еквівалентна 32 919,24 грн.
Отже, ціна позову у даній справі становить 73 488,06 грн (32 919,24 грн + 40 568,82 грн) грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 100 = 227 000,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.
 
Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, яким, за загальним правилом, виключається можливість перегляду ухвалених у ній судових рішень судом касаційної інстанції.
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.
У касаційній скарзі заявник зазначила, що справа має для неї виняткове значення, оскільки виконання рішення значним чином вплине на реалізацію нею обов`язків щодо виховання та утримання малолітніх дітей, оскільки таке виконання може поставити сім`ю у скрутне фінансове становище.
 
Аналіз наведених заявником у скарзі доводів не дає підстав для висновку про те, що дана справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки незгода із рішенням судів попередніх інстанцій не свідчить про винятковість справи для заявника, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для заявника внаслідок прийняття такого судового рішення.
 
Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню є необґрунтованими, оскільки предмет спору не містить обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих.
 
Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 24 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак      Г. І. Усик