Номер провадження: 22-ц/813/2366/21 
Номер справи місцевого суду: 520/1567/18
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/1567/18
Номер провадження: 22-ц/813/2366/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя – доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Погорєлової С.О. 
за участю секретаря судового засідання – Рибачук О.І.,

учасники справи: 
- позивач – ОСОБА_1 ,
- відповідач – ОСОБА_2 , 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Бочевар Михайла Павловича на рішення Приморського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Шенцевої О. П о 10 годині 34 хвилині 06 жовтня 2020 року, 
встановив:

2. Описова частина
2.1 Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суму коштів – 157 011 грн. 18 коп. у відшкодування матеріальних збитків, суму коштів – 2 500 грн. 00 коп. у відшкодування за оплату авто-товарознавчої експертизи, суму коштів – 2 400 грн. 00 коп. у відшкодування витрат за послуги евакуатора, суму коштів – 8 100 грн. 00 коп. у відшкодування витрат наданих юридичних послуг, суму коштів – 1 700 грн. 11 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим що, 14.10.2017 року о 03:00 годині, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом Hyundai Santa Fe, державний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується актом на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого у останнього виявлено 0,74 %о (проміле) алкоголю, рухаючись по вул. Ак. Корольова в м. Одесі, біля будинку №120, в порушення п. 2.3.б та п. 2.9(а) Правил дорожнього руху про заборону керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин, здійснив наїзд на припаркований автомобіль Mercedes-Benz, державний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 на підставі приватної власності (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ), внаслідок чого його транспортний засіб отримав механічні пошкодження (Т. 1, а. с. 1 - 3).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.02.2018 року передано цивільну справу № 520/1567/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди до Приморського районного суду м. Одеси (Т. 1, а. с. 64 - 65).
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси із заявою про зменшення позовних вимог в частині відшкодування матеріальних збитків, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суму коштів – 70 011 грн. 18 коп. (Т. 1, а. с. 159).
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси із поясненнями, якими уточив позовні вимоги, а саме - позовні вимоги в частині відшкодування матеріальних збитків, в якій просить стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суму коштів – 57 011 грн. 18 коп. (Т. 2, а. с. 12).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

ОСОБА_2 не скористався правом надання відзиву на позовну заяву. Відзив на позов не надійшов.

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 06 жовтня 2020 року задоволені вищевказані уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 57 011,18 гривень відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 – 2 500 гривень витрат по оплаті автотоварознавчої експертизи.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 – 2 400 гривень витрат на послуги авто-евакуатора.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 – 8 100 гривень витрат на юридичні послуги.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 – 1 700,11 гривень витрат по сплаті судового збору.
Рішення суду мотивоване тим, що постановою у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУАП відповідача ОСОБА_3 закрито на підставі ст. 38 КУАП, але причинно-наслідковим зв`язком є порушення п. 2.3.б  Правил дорожнього руху та п. 2.9(а) Правил дорожнього руху, яким заборонено керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин. Відповідач здійснив наїзд на припаркований автомобіль Mercedes – Benz, державний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , що має своє відображення у постанові суду по справі №520/12862/17, де його визнано винним. Отже, з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути різницю між сумами, що зазначені у висновку експерта за № З-6439 від 28 листопада 2017 року, та фактично перерахованими МТСБУ на користь позивача грошовими коштами в сумі – 57 011,18 грн. (Т. 2, а. с. 16 - 18).

2.5 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Бочевар Михайло Павлович, діючий від імені ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

2.6 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) помилковим є твердження суду про підтвердженість вини ОСОБА_2 ; 2) вина у завданні шкоди є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду; 3) судом помилково встановлено причинно-наслідковий зв`язок у діях апелянта з настання ДТП; 4) позивачем не обґрунтовано необхідність отримання послуг авто-евакуатора; 5) позивачем не були документально підтверджені понесені ним витрати на правничу допомогу; 6) судом першої інстанції неправильно обраховано суму судового збору, оскільки позивачем були зменшені позовні вимоги (Т. 2, а. с. 21 - 29).

2.7 Узагальнені доводи позивача в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на правильність встановлених обставин та ухвалення обґрунтованого, законного рішення у справі з урахуванням норм процесуального та матеріального права (Т. 2, а. с. 48 - 49).

3. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.11.2020 року апеляційну скаргу адвоката Бочевар Михайла Павловича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 жовтня 2020 року залишено без руху (Т. 2, а. с. 35).
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки (Т. 2, а. с. 37 - 38).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.12.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Бочевар Михайла Павловича, діючого від імені ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 жовтня 2020 року (Т. 2, а. с. 43).
05.01.2021 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу (Т. 2, а. с. 48 - 49).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2020 року призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (Т. 2, а. с. 59).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.03.2021 року призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду на 10.06.2021 на 15:45 год. (Т. 2, а. с. 62).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.03.2021 року витребувано з Київського районного суду м. Одеси матеріали справи №520/12862/17 та №520/14161/17 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 (Т. 2, а. с. 65 - 66).
31.03.2021 року на адресу апеляційного суду надійшли матеріали справи №520/12862/17 та справи №520/14161/17 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 .
У судовому засіданні адвоката Бочевар М.П., діючий від імені ОСОБА_2 , апеляційну скаргу підтримав та просив її заволинити.
У судовому засіданні ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Бочевар Михайла Павловича, діючого від імені ОСОБА_2 , підлягає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

14.10.2017 року о 03:00 годині, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом Hyundai Santa Fe, державний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується актом на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого у останнього виявлено 0.74 %о (проміле) алкоголю, рухаючись по вул. Ак. Корольова в м. Одесі, біля будинку №120, в порушення п.2.3.б Правил дорожнього руху та п.2.9(а) Правил дорожнього руху про заборону керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин, здійснив наїзд на припаркований автомобіль Mercedes – Benz, державний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 на підставі приватної власності (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ), внаслідок чого транспортний засіб позивача отримав механічні пошкодження.
Постановою Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2017 року ОСОБА_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 200 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто судовий збір в сумі 320 грн..
Зазначеною постановою встановлено, що ОСОБА_2 14.10.2017 року, о 03 годині 00 хвилин, в м. Одесі, по вул. Академіка Корольова, біля будинку №120, керував автомобілем марки «HYUNDAI», д/з НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується актом на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого у останнього виявлено 0.74 % (проміле) алкоголю.
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 29.01.2018 року апеляційну скаргу адвоката Портнова М.І., діючого в інтересах ОСОБА_2 , залишено без задоволення. Постанову Київського районного суду м. Одеси від 20.12.2017 року відносно ОСОБА_2 , якою він притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП з накладенням на нього стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 10200 (десять тисяч двісті) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на 1 (один) рік залишено без зміни.
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2017 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП повернуто особі, що її подала.
Постановою Київського районного суду м. Одеси від 25.01.2018 року провадження по адміністративній справі відносно  ОСОБА_2 , про вчинення 14.10.2017 року, адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, закрито з підстав закінчення строків, передбачених статтею 38 КУпАП.
У вказаній постанові суд першої інстанції вказав, що при ухваленні даної постанови суд взяв до уваги той факт, що вказане адміністративне правопорушення громадянин ОСОБА_2 вчинив у стані алкогольного сп`яніння, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10 200 грн., та позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів строком на один рік (Постанова Київського районного суду м. Одеси від 20.12.2017 року).
Відповідно до висновку ФОП ОСОБА_4 вартість пошкодженого колісного транспортного засобу № З-6439 від 28 листопада 2017 року сума збитку становить – 56 275, 05 грн..
Відповідно до висновку №19-787/788/33 судової авто-товарознавчої експертизи від 14.05.2019 року. Вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить – 421 682,66 гривень, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу КТ становить – 157 011,18 гривень. Вартість матеріального збитку становить – 213 275,65 гривень.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст.1166 Цивільного кодексу України передбачені загальні підстави відповідальності за завдану шкоду згідно з якими майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України).
Відповідно до частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; (частина 1 статті 1188 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Статтею 1194 ЦК України передбачено особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу та витрат по сплаті судового збору.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу 

Доводи апелянта, що судом помилково встановлено причинно-наслідковий зв`язок настання ДТП, оскільки вина ОСОБА_2 не підтверджена, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187,1188 ЦК України.
Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, визначені статтею 1188 ЦК України, частиною першою якої визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:
1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;
2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;
3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати шкоду, завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України, вина у завданні шкоди, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.
Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Як було встановлено, 14.10.2017 року о 03:00 годині, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом Hyundai Santa Fe, державний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується актом на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого у останнього виявлено 0.74 %о (проміле) алкоголю, рухаючись по вул. Ак. Корольова в м. Одесі біля будинку №120, в порушення п.2.3.б Правил дорожнього руху та п.2.9(а) Правил дорожнього руху про заборону керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин, здійснив наїзд на припаркований автомобіль Mercedes – Benz, державний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 на підставі приватної власності (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ), внаслідок чого транспортний засіб останнього отримав механічні пошкодження.
Постановою Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2017 року ОСОБА_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Постановою Київського районного суду м. Одеси від 25.01.2018 року провадження по адміністративній справі відносно  ОСОБА_2 , про вчинення 14.10.2017 року, адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП закрито, з підстав закінчення строків передбачених статтею 38 КУпАП.
Наведені вище обставини вказують на наявність вини в діях   ОСОБА_2 при керуванні автомобілем марки Hyundai Santa Fe, державний знак НОМЕР_1 .
Але вказана постанова, за своїм змістом не містить відомостей та висновків наявності вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення.
Таким чином, ОСОБА_2 не був притягнутий до адміністративної відповідальності не з підстав відсутності події і складу адміністративного правопорушення, а з нереабілітуючих підстав, а саме - закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу.
При цьому, відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності та закриття провадження у зв`язку із закінченням строків, передбачених статтею 38 КУпАП, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваженнями, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи.
У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15 травня 2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально - правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення). Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23 - рп/2010 дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні ( п. 4. 1 ). В рекомендації № R (9 1) 1 Комітету Міністрів ради Європи Державам - членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав - членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким, обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).
Отже, вбачається те, що судом першої, який розглядав справу про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди зі сторони ОСОБА_2 не встановлено.
Той факт, що відповідача   ОСОБА_2  не було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, не є підставою для звільнення його від цивільної відповідальності, оскільки провадження у справі закрито по нереабілітуючим обставинам, а саме - у зв`язку з пропуском строку притягнення особи до адміністративної відповідальності.
У зв`язку з цим, та враховуючи, що справа про адміністративне правопорушення закрита саме з підстав пропуску строку притягнення особи до адміністративної відповідальності, який передбачений ст. 38 КУпАП, у відповідності до п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП, то відповідач   ОСОБА_2 даним судовим рішенням фактично визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Саме таких правових позицій дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в своїй постанові від 07.02.2018 року, (справа № 910/18319/16), та від 16.04.2019 р., (справа № 927/623/18).
Крім того, зазначені правові позиції містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».
Колегія суддів також зазначає, що ч. 6 ст.82 ЦПК України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Такі правові позиції також висловлені в абз. 4 п.4 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року.
Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи апелянта, що позивачем не були документально підтверджені понесені ним витрати на правничу допомогу заслуговують на увагу.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 08.11.2017 року (Т. 1, а. с. 5).
07.11.2017 року між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений договір про надання юридичних послуг, відповідно до якого виконавець зобов`язується надати замовнику юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього в будь-яких органах державної влади.
Відповідно до умов договору строк надання послуг починається з 07.11.2017 року та закінчується 07.04.2018 року.
Пунктом 1.2 вказаного договору передбачено, що на підтвердження факту надання виконавцем замовнику послуг відповідно до даного договору складається акт у строк 3-х днів.
За надані послуги замовник виплачує виконавцеві плату в розмірі - 8100 гривень.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Насамкінець варто зауважити, що чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.
Проте в матеріалах справи не міститься розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Доводи апелянта, що судом першої інстанції неправильно обраховано суму судового збору, оскільки позивачем були зменшені позовні вимоги також заслуговують на увагу.
При зверненні до суду у лютому 2018 року із позовною заявою з ціною позову – 170 011,18 гривень ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі – 1 700,11 гривень.
У подальшому позивач зменшив суму відшкодування матеріальних збитків у розмірі до – 57 011 грн. 18 коп..
На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору у розмірі - 704,80 грн., що
становить суму більше ніж 1 відсоток ціни позову, а саме - 0,4 розміру прожиткового
мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року, оскільки позовна заява була подана до суду в лютому 2018 року.
Відтак, з урахуванням положень п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору в більшому ніж ціна позову розмірі, повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.
Колегія суддів звертає увагу позивача ОСОБА_1 , що він не позбавлений можливості на звернення до суду із клопотанням про повернення надміру сплаченого судового збору.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Бочевар Михайла Павловича , діючого від імені ОСОБА_2 , є частково обґрунтованим, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції в частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу та витрат по сплаті судового збору не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до не правильного вирішення справи в цій частині, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу та витрат по сплаті судового збору підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу з ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору в розмірі - 704,80 гривень. 

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Бочевар Михайла Павловича, діючого від імені ОСОБА_2 , – задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 06 жовтня 2020 року – скасувати в частині стягнення витрат на правничу допомогу та витрат по сплаті судового збору. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП – НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_5 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. витрат по сплаті судового збору. 
У задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу з ОСОБА_2 – відмовити.
В решті рішення - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 02 липня 2021 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк

С. О. Погорєлова