Постанова
Іменем України
14 вересня 2021 року  
м. Київ
справа № 675/2287/18 
провадження № 51-6325 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 	
за участю: секретаря судового засідання захисника  прокурора 	  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_6 ,	
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 08 липня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року щодо 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого частиною 3 статті 187  Кримінального кодексу України (далі – КК).
Обставини справи

1.  Зазначеним вироком, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за частиною 3 статті 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, крім житла.
2.  Суд визнав доведеним, що 14 червня 2018 року приблизно о 16:00, увійшовши через незачинені вхідні двері в будинок на АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 із заздалегідь заготовленого аерозольного балончика розпилив в обличчя ОСОБА_8  речовину сльозоточивої та дратівливої дії, заподіявши потерпілій легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді хімічного опіку обох очей. Привівши потерпілу в безпорадний стан, засуджений обшукав помешкання  та заволодів її грошима в сумі 30 грн.
Вимоги і доводи касаційної скарги 
3.  У касаційній скарзі захисник просить на підставах, визначених частиною 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
4.  Сторона захисту вважає, що винуватості засудженого в розбійному нападі не доведено поза розумним сумнівом, а вирок суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях і недопустимих доказах. 
5. На обґрунтування своєї позиції захисник стверджує, що:
–  заподіяні потерпілій тілесні ушкодження неправильно визнані такими, що потягли короткочасний розлад здоров`я, адже препарат «Перець - 4» не викликає хімічних опіків;
–  в діянні засудженого відсутня кваліфікуюча ознака «проникнення у житло», оскільки він увійшов у будинок безперешкодно; 
–  не доведено, що вилучені в засудженого купюри номіналом 20 та 10 грн є предметом злочину;
–  протокол огляду місця події є недопустимим, оскільки слідча дія проведена без дозволу власника або слідчого судді;
–  недопустимим є протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, оскільки в них не зазначено, за якими саме рисами обличчя свідок буде впізнавати особу;
–  неправильно встановлено, що злочин вчинено о 16:00, адже о 16:02 ОСОБА_7 перебував в іншому місці на відстані 12 км від місця події;
–  у судовому засіданні не досліджено речових доказів, на які є посилання у вироку;
 –  не надано належної оцінки заявам ОСОБА_9 про вчинення розбійного нападу в с. Сивір;
–  судовий розгляд проведено без участі потерпілої та її представника.
6. Також захисник наполягає на тому, що призначене засудженому покарання є надмірно суворим, а моральна шкода на користь потерпілої стягнута без достатніх підстав.
7.  На думку захисника, апеляційний суд в ухвалі належним чином не спростував доводів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту, чим порушив вимоги статті 419 КПК.
Позиції учасників касаційного розгляду 
8.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. 
9.  Захисник підтримав доводи своєї скарги.
10.  Прокурор заперечив проти задоволення касаційних вимог сторони захисту та просив залишити оскаржені судові рішення без зміни, вважаючи їх законними й обґрунтованими.
Оцінка Суду
11.  Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
12.  Згідно із частиною 2 статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього ж Кодексу. 
13.  Частиною 2 статті 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
14.  Суд нагадує, що касаційна інстанція є судом права, а оцінка доказів у справі є завданням судів попередніх інстанцій. Проте за наявності відповідних доводів сторони кримінального провадження Суд здійснює перевірку того, чи додержалися суди процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.
15.  У результаті касаційного перегляду встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до статті 94 КПК з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів – з точки зору достатності для прийняття рішення.
16.  В основу обвинувального вироку місцевий суд обґрунтовано поклав показання потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та інших, а також показання самого засудженого, який не заперечив, що перебував на місці злочину та застосував газовий балончик до потерпілої.Крім того, суд оцінив інші наявні у справі письмові докази, зокрема протоколи слідчих дій та висновки судових експертиз, зміст яких детально відображено у вироку.
Щодо кваліфікації діяння засудженого
17.  Сторона захисту стверджує, що засуджений потрапив у житло потерпілої шляхом вільного доступу, тобто безперешкодно та без будь-якого супротиву з її сторони, а тому в його діях відсутня ознака «проникнення у житло».
18.  Спростовуючи таку позицію сторони захисту, суд першої інстанції керувався усталеною судовою практикою, викладеною, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року[1], де зазначено, що проникнення як кваліфікуюча ознака розбою передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). 
19.  У цьому провадженні на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, зокрема показань потерпілої та свідка ОСОБА_11 ,встановлено, що засуджений проник до будинку, хоча і без активного супротиву, але всупереч волі господарки. 
20.  Факт заволодіння грошима ОСОБА_7 суд установив на підставі показань потерпілої, наданих при проведенні слідчого експерименту за її участю та підтверджених у судовому засіданні, а також даних протоколу огляду житла, відповідно до якого у приміщенні виявлено порушення звичайної обстановки. 
21. Висновок суду про відсутність у засудженого інших мотивів, окрім корисливого, для входження в будинок потерпілої є логічним і достатньо обґрунтованим.
22. Питання про достовірність показань потерпілої та свідків у справі Суд не вирішує в силу положень частини 1 статті 433 КПК, однак погоджується з оцінкою, наданою цим доказам судами попередніх інстанцій.
23.  Також у Суду немає підстав ставити під сумнів результати судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_8 . Експертиза була призначена та проведена відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Переконливих доводів щодо некомпетентності або упередженості експерта в касаційній скарзі не наведено.
24.  Суд бере до уваги, що під час розгляду справи в суді першої інстанції засуджений визнавав себе винним у заподіянні потерпілій легких тілесних ушкоджень, погодився нести відповідальність за це та відшкодував моральну шкоду в розмірі 5000 грн. При цьому сторона захисту не ставила під сумнів встановлений експертом діагноз «хімічний опік обох очей» і не порушувала питання щодо призначення повторної експертизи. 
25.  Отже, суд упродовж розгляду справи з`ясував усі передбачені статтею 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, і обґрунтовано визнав отримані докази достатніми для встановлення події злочину та доведеності винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні. 
26.  Установлені судом фактичні обставини кримінального правопорушення, вчиненого засудженим, отримали правильну правову кваліфікацію за частиною 3 статті 187 КК.
Щодо допустимості доказів
27.  Суд відхиляє довід сторони захисту про недопустимість результатів огляду місця події, проведеного в помешканні потерпілої. 
28.  Як видно з матеріалів справи, зазначена слідча дія проводились за участю потерпілої та з її письмового дозволу (т. 2, а.п. 138, 139). За наявності згоди особи, яка володіє житлом, закон не вимагає звернення до слідчого судді за відповідним дозволом (частина 1 статті 233 КПК).
29.  Та обставина, що судом не встановлено право власності особи, яка надала згоду на проведення слідчих дій у домоволодінні, не має значення для оцінки законності дій слідчих органів і допустимості отриманих доказів. Як уже зазначав Суд, стаття 223 КПК не має на меті вирішення питань власності. Ця норма захищає особу від необґрунтованого втручання державних органів у сферу її приватності, на яке вона вправі розраховувати у своєму житлі або іншому володінні. Суд уже визнавав, що термін «особа, яка володіє» в частині 1 статті 233 КПК охоплює більш широке коло осіб, ніж титульний власник або особа, володіння якої ґрунтується на певних договірних чи інших законних підставах.[2]
30. Доводи в касаційній скарзі щодо недопустимості протоколів впізнання ОСОБА_7 . Суд вважає необґрунтованими. Слідчі дії з потерпілою та свідками проведено та оформлено з дотриманням вимог статей 223, 228, 231 КПК. Крім того, ці докази не мали вирішального значення для доведення винуватості засудженого, адже він не заперечував факту перебування на місці події. 
Щодо інших доводів

31. Всупереч посиланням у касаційній скарзі потерпіла надавала пояснення в судовому засіданні 11 березня 2019 року. Отже, право засудженого на справедливий судовий розгляд та можливість піддати потерпілу перехресному допиту не було порушено.
32.  З огляду на те, що потерпіла є людиною похилого віку (1928 року народження), а її інтереси представляла адвокат, рішення місцевого суду проводити в подальшому судовий розгляд без її участі є виправданим. Крім того, потерпіла особа може самостійно прийняти рішення щодо участі в судовому розгляді. Під час апеляційної процедури сторона захисту не наполягала на участі потерпілої або її представника.
33.  Посилання захисника на те, що о 16:02  ОСОБА_7 знаходився за 12 км від місця події у с. Межиріч, не свідчать про алібі засудженого й істотно не суперечать встановленим судом фактичним обставинам, зокрема зазначеному у вироку часу вчинення злочину – «близько 16 години». Відповідно до аналітичної довідки телефонних з`єднань (т. 3, а.п. 60 – 67) мобільний термінал засудженого о 16:02 зафіксований базовою станцією, розташованою в с. Межиріч, однак це не означає беззаперечно знаходження засудженого в самому селі. Крім того, як зазначалось вище, засуджений не заперечував своєї присутності в домогосподарстві ОСОБА_8 .
34.  Недослідження речових доказів судом першої інстанції Суд не вважає істотним порушенням кримінального процесуального закону, адже сторона захисту, будучи ознайомленою з матеріалами досудового розслідування, не наполягала на цьому і відповідних клопотань не заявляла. 
35.  Всупереч доводам касаційної скарги суд апеляційної інстанції не залишив поза увагою версію сторони захисту щодо причетності ОСОБА_14 до вчинення розбійного нападу в с. Сивір і обґрунтовано визнав її такою, що спростовується іншими доказами у справі. 
36.  Як видно з матеріалів справи, така версія базувалась лише на заявах ОСОБА_14 до правоохоронних органів про вчинення ним злочину щодо жінки похилого віку в с. Сивір. Проте в результаті проведеної працівниками поліції перевірки встановлено, що ОСОБА_14 відмовився надати пояснення та не підтримав своїх заяв. Тому відомості про вчинення злочину до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились. Крім того, було з`ясовано, що на час подання заяв ОСОБА_14 утримувався під вартою разом із ОСОБА_7 в одній камері ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор». 
37. Посилання у скарзі на ухвалу слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 листопада 2020 року, якою задоволено скаргу ОСОБА_14 та зобов`язано уповноважених осіб ГУ НП в Хмельницькій області внести відповідні відомості в ЄРДР, не є достатньою підставою для скасування  судових рішень щодо ОСОБА_7 . Згадана ухвала була постановлена після розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а отже, не має преюдиційного значення у цьому провадженні.  
38.  Апеляційний суд провів розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону і погодився з висновками суду першої інстанції щодо доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину, надавши умотивовані відповіді на всі аргументи, наведені в апеляційних скаргах сторони захисту, які майже повністю повторюються в касаційній скарзі. Зміст ухвали відповідає приписам статті 419  КПК.
Щодо справедливості покарання та вирішення цивільного позову
39. Що стосується доводів у касаційній скарзі щодо порушення загальних засад призначення покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
40.  Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що місцевий суд дотримався вимог закону в частині призначеного засудженому покарання. Ухвалюючи свій вирок, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й усі інші обставини, які мають правове значення.
41.  Суд виходив із того, що засуджений, будучи неодноразово судимим, після звільнення з місць позбавлення волі не працевлаштувався, а знову скоїв особливо тяжкий корисливий злочин проти жінки похилого віку з проникненням до житла.Рецидив злочинів та вчинення злочину щодо особи похилого віку суд обґрунтовано визнав обставинами, що обтяжують покарання відповідно до статті 67 КК.
42.  Досліджуючи дані про особу засудженого, суд врахував, що ОСОБА_7 не одружений, схильний до правопорушень, під час розгляду справи вину у вчиненні розбою не визнав, каяття у скоєному не виявив,за місцем проживання характеризується посередньо.
43.  Зважаючи на ці обставини в сукупності із характером вчиненого злочину, суд визнав неможливим досягти мети попередження вчинення нових злочинів й виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, однак не призначив йому максимальний розмір покарання, передбачений санкцією частини 3 статті 187 КК.
44.  Таким чином, Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не порушили вимог статей 50, 65 КК, а призначене засудженому покарання відповідає визначеним законом загальним засадам. 
45.  Під час перевірки обґрунтованості позовних вимог потерпілої суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення цивільного позову та стягнення із засудженого на користь потерпілої  ОСОБА_8 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди. На переконання колегії суддів, визначений судом розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості з урахуванням обставин справи та наслідків для потерпілої, яка, будучи жінкою похилого віку з незадовільним станом здоров`я, зазнала фізичного болю, душевних страждань та хвилювань, що порушило її нормальний спосіб життя та негативно позначилось на її психологічному стані.
46.  Таким чином, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, а тому Суд вважає, що касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 08 липня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає. 
Судді:   

ОСОБА_1                         ОСОБА_2                                 ОСОБА_3 

[1] https://reyestr.court.gov.ua/Review/73532589

[2] Постанови від 31 жовтня 2019 року у справі 346/7477/13-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/85542842; від 8 грудня 2020 року у справі № 278/1306/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/94264608