Постанова
Іменем України 
 
06 серпня 2021 року
м. Київ
 
справа № 727/4414/16
провадження № 61-15806св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,                   Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач  - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2020 року у складі судді Смотрицького В. Г. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І.,  Лисака І. Н., Половінкіної Н. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2016 року акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного кредитного договору від 14 серпня 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 45 000 доларів США зі сплатою 16 % річних та терміном повернення до 12 серпня 2011 рок,.
На забезпечення виконання кредитних зобов`язань 14 серпня 2006 року між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого у випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 21 квітня 2020 року утворилась заборгованість, розмір якої становить 401 794,93 дол. США, з яких: за тілом кредиту -                    8 963,54 дол. США, за відсотками - 103 805,33 дол. США, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором -  289 026,06 дол. США.
Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 28 березня                       2018 року з відповідачів стягнуто 51 410,96 дол. США та 211 705,45 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 8 963,54 дол. США, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 42 447,42 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань - 211 705,45 грн. 
Оскільки заборгованість за кредитним договором не погашена, банк з урахуванням уточнень просив стягнути з боржника та поручителя на свою користь відсотки за користування кредитом станом на 21 квітня                    2020 року в розмірі 61 357,91 доларів США.
ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до АТ «КБ «ПриватБанк» про визнання поруки припиненою.
Посилався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2009 року, яке набрало законної сили, на користь АТ «КБ «Приватбанк» з ОСОБА_1 достроково стягнута заборгованість за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Отже відбулася зміна строку виконання основного зобов`язання і строк виконання зобов`язання настав 23 грудня 2009 року, тобто з часу винесення рішення суду про дострокове стягнення заборгованості.
В договорі поруки не зазначено строк його дії, а тому підлягає застосуванню норма частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до поручителя, який відліковується з 23 грудня 2009 року, закінчився 23 червня  2010 року, а                    5-річний строк позовної давності, з огляду на пункт 11 договору поруки, закінчився 23 грудня 2014 року.
Посилаючись на наведене, просив визнати поруку за договором поруки від 14 серпня 2006 року, укладеним між ним та АТ «КБ «ПриватБанк, припиненою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 червня    2020 року в задоволенні первісного позову АТ «КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано поруку за договором поруки від 14 серпня 2006 року, укладеним між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , припиненою.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що у банку відсутнє право нараховувати проценти після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
При задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції керувався нормою частини четвертої статті 559 ЦК України та виходив із того,  що банк пропустив строк пред`явлення вимоги до поручителя. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою  Чернівецького апеляційного суду від 24 вересня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 червня                 2020 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішення суду першої інстанції та вважав його таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
26 жовтня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову,  справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, від  04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, від 10 червня 2020 року у справі № 903/191/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення первісного позову про стягнення заборгованості, в іншій частині не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Суди не дослідили умови договору, зокрема пункт 3.2, та не встановили правову природу нарахованих процентів за простроченою процентною ставкою за період після ухвалення судового рішення щодо стягнення кредитної заборгованості, не звернули увагу на наявність у кредитному договорі двох відсоткових ставок, які застосовуються до поточних і прострочених зобов`язань.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу 
ОСОБА_1 подала відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, які ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Шевченківського районного суду міста Чернівці справу                  № 727/4414/16 за позовом АТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк»  про визнання поруки припиненою.
Фактичні обставини справи 
Суди встановили, що 14 серпня 2006 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким остання отримала кредит у розмірі 45 000 дол. США зі сплатою 16% річних та кінцевим терміном повернення до 12 серпня 2011 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 у цей же день укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, кредитний договір забезпечений договором поруки, укладеним 14 серпня 2006 року між банківською установою та ОСОБА_2 , за умовами якого у випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
У серпні 2008 року АТ «КБ «ПриватБанк» надіслало відповідачам вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня                2009 року, яке набрало законної сили у справі № 2-2592/2009, за позовом АТ «КБ «ПриватБанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором від 14 серпня 2006 року в рахунок погашення заборгованості в розмірі 49 530,47 дол. США, на квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмета іпотеки 394 246 грн.
Окрім того, постановою апеляційного суду Чернівецької області від                       28 березня 2018 року у справі № 0417/11887/2012 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8 963,54 дол. США, заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом - 42 447,42 дол. США, всього на загальну суму                 51 410,96 доларів США та пеню в розмірі 211 705,45 грн.
Звертаючись до суду з даним позовом у 2016 році та, уточнивши його у 2020 році, банк просив стягнути на свою користь відсотки в розмірі                       61 357,91 дол. США, нараховані за період із 22 серпня 2012 року до                      21 квітня 2020 року.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Так, підставами касаційного оскарження у цій справі за касаційною скаргою  АТ «КБ «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 вересня 2020 року  є посилання на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
У справі, яка є предметом перегляду, суди встановили, що АТ «КБ «ПриватБанк» у серпні 2008 року звернулось до відповідачів із письмовою вимогою про дострокове погашення кредиту та у серпні                  2012 року - до Індустріального суду м. Дніпропетровськ із позовом про примусове солідарне стягнення заборгованості.
Такими діями кредитор на власний розсуд відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. 
Після цього банк має право лише на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.
Оскільки кредитор використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, тому з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі і право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом, обумовлені цим договором, припинилося.
Звернувшись до суду із даним позовом у 2016 році, банк згідно з наданим розрахунком нараховував відсотки за користування кредитом після звернення з позовом про стягнення суми заборгованості до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, тобто після                        22 серпня 2012 року.
Між тим, нарахування банківською установою відсотків за кредитом можливе лише в межах строку кредитування, а такий строк було змінено у серпні 2008 року шляхом направлення банком дострокової вимоги щодо погашення всієї суми кредитної заборгованості до відповідачів у справі. Тобто нарахування позивачем боргу з процентів поза межами строку кредитування є безпідставним.
Висновки суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом поза межами строку кредитування, зміненого на підставі положень статті 1050 ЦК України, узгоджуються з висновками щодо можливості нарахування процентів, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі                       № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (№ 14-154цс18).
Посилання у касаційній скарзі АТ «КБ ПриватБанк» на положення пункту 3.2 кредитного договору є безпідставним, оскільки умовами кредитного договору, у тому числі зазначеним пунктом, не передбачено нарахування і сплата відсотків за користування кредитом після закінчення строку кредитування.
Доводи касаційної скарги про дію кредитного договору до повного повернення позичальником кредиту, сплати відсотків та можливість нарахування у зв`язку з цим відсотків до повного погашення зобов`язання, є необґрунтованими, оскільки така умова кредитного договору не є встановленням строку дії договору у розумінні статті 251 ЦК України.
Кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати відсотків за користування кредитом, а також неустойки. Отже, строк кредитування боржника є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога банку про стягнення поточних грошових вимог, а саме відсотків за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, обґрунтовано відхилена судами попередніх інстанцій.
З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги про помилкове врахування судами постанов Великої Палати Верховного Суду від                       28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (№ 14-154цс18) є безпідставними. Положення абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами відсутня домовленість про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від                       05 листопада 2020 року у справі № 466/7784/13 (провадження                                   № 61-20360св19), від 30 березня 2021 року у справі № 466/2897/14 (провадження № 61-20903св19).
Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові, від  04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.
Водночас не заслуговують на увагу посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновку Верхового Суду, викладеного у постанові від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, оскільки цей висновок стосується оцінки умов іншого конкретного кредитного договору з індивідуальними умовами.
Інші наведені в касаційній скарзі аргументи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку заявника свідчить про наявність підстав для нарахування відсотків, передбачених кредитним договором, поза межами строку кредитування.
Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у справі, яка переглядається, апеляційним судом надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,                       від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення в оскарженій частині залишити без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює. 
Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 вересня 2020 року в частині позовних вимог акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.  
                                                                        
         Судді:                                                                                                 М. Є. Червинська

 С. Ю. Бурлаков

  В. М. Коротун