ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 472/1285/17
провадження № 61-42794св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач- ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом),
відповідачі: ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Веселинівська районна державна адміністрація Миколаївської області,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 4 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Кучерявенка С. С., та постанову апеляційного суду Миколаївської області 
від 18 липня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог за первісним та зустрічними позовами
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , Головного управління (далі - ГУ) Держгеокадастру у Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Веселинівська районна державна адміністрація Миколаївської області, про визнання наказів незаконними та їх скасування, скасування державної реєстрації права власності.
Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-7642/14-16-СГ від 22 серпня 2016 року їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області. 
На підставі вказаного наказу вона замовила та розробила проект землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства вказаної земельної ділянки. 
У подальшому наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області 
№ 14-9672/14-17-СГ від 18 липня 2017 року затверджено проект землеустрою та їй надано у власність земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4821780600:03:000:0629 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення.
Державний реєстратор з питання реєстрації права власності відмовив їй у реєстрації права власності на вказану земельну ділянку у зв`язку з реєстрацією права власності на цю земельну ділянку за кадастровим номером 4821780600:03:000:0629 за ОСОБА_2 .
Заявник вважає, що накази ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою та про затвердження документації і надання цієї ділянки у власність ОСОБА_2 прийнято з порушенням процедури відведення земельної ділянки, формування та передання її у власність. Також цими наказами порушено її права на отримання спірної земельної ділянки у власність.
За таких обставин просила визнати незаконними та скасувати накази
ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-4703/14-17-СГ від 15 квітня 2017 року про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та № 14-8694/14-17-СГ 
від 17 червня 2017 року про затвердження проекту землеустрою і надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки з кадастровим номером 4821780600:03:000:0629; скасувати державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 .
У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання незаконним та скасування наказу.
Позов ОСОБА_2 мотивований тим, що він на законних підставах набув право власності на спірну земельну ділянку, а саме звернувся до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. 
Наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-4703/14-17-СГ 
від 15 квітня 2017 року йому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою. 
У подальшому наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївські області 
№ 14-8694/14-17-СГ від 17 червня 2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області з кадастровим номером 4821780600:03:000:0629.  
На підставі вказаного наказу він 27 червня 2017 року зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку.
Однак, як з`ясувалося у подальшому, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області затвердило ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення у власність належної йому земельної ділянки. 
На думку заявника, вказані дії ОСОБА_1 та ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області порушують його право власності на земельну ділянку.
За таких обставин, заявник просив визнати незаконним та скасувати наказ 
ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-9672/14-17-СГ від 18 липня 2017 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки із кадастровим номером 4821780600:03:000:0629.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
 
Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 4 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-4703/14-17-СГ від 15 квітня 2017 року про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, розташованої за межами населеного пункту на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства.
Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-8694/14-17-СГ від 17 червня 2017 року про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність 
ОСОБА_2 без зміни цільового призначення земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером 4821780600:03:000:0629 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_2 та ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору по 1 120 грн з кожного.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що 
ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області порушило порядок надання земельної ділянки ОСОБА_2 , що призвело до незаконності наказів 
№ 14-4703/14-17-СГ від 15 квітня 2017 року та № 14-8694/14-17-СГ від 17 червня 2017 року і позбавлення ОСОБА_1 права на завершення процедури відведення земельної ділянки. Скасування у судовому порядку наказу про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою і наказу про затвердження документації із землеустрою та передачі у власність земельних ділянок суд вважав підставою для скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки така реєстрація перешкоджає 
ОСОБА_1 правомірно набути у власність земельну ділянку з кадастровим номером 4821780600:03:000:0629.
Встановивши порушення порядку надання земельної ділянки ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.
Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 4 квітня 2018 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
 
У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 4 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що він на законних підставах із додержанням процедури набув право власності на спірну земельну ділянку, а саме: звернувся до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства; наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-4703/14-17-СГ від 15 квітня 2017 року йому надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою; розроблений проект землеустрою відповідає вимогам статті 50 Закону України «Про землеустрій»; наказом 
ГУ Держгеокадастру у Миколаївські області № 14-8694/14-17-СГ від 17 червня 2017 року даний проект затверджено. На підставі вказаного наказу 27 червня 2017 року зареєстрував своє право власності на спірну земельну ділянку.
Вказує, що через деякий час він дізнався про існування наказу 
ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-9672/14-17- СГ від 18 липня 2017 року, яким управління повторно розпорядилося тією ж земельною ділянкою, яка на той час вже не перебувала у державній власності.
Заявник вважає помилковими висновки судів про те, що видачею наказу 
№ 14-4703/14-17-СГ від 15 квітня 2017 року порушено право ОСОБА_1 на отримання земельної ділянки у власність в межах норм безоплатної приватизації, оскільки такий висновок не відповідає обставинам. На думку заявника, у ОСОБА_1 не виникало прав щодо земельної ділянки з кадастровим номером  4821780600:03:000:0629 до набуття заявником права власності, тому ненабуте ОСОБА_1 право власності не може бути порушеним.
Також вказує, що рішення судів попередніх інстанції не містять мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову.
Позиція інших учасників справи
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому послалася на безпідставність її доводів та відповідність висновків судів попередніх інстанцій нормам матеріального та процесуального права. Просила врахувати, що ОСОБА_2 не надав доказів звернення з розробленим проектом землеустрою до державного реєстратора для здійснення державної реєстрації земельної ділянки з присвоєнням кадастрового номеру та відкриттям поземельної книги і відображенням всіх відомостей на новостворену земельну ділянку в Державному земельному кадастрі. При цьому, вона 21 березня 2019 року подала розроблений проект землеустрою державному кадастровому реєстратору, який проставив позначку про проведення перевірки та зареєстрував земельну ділянку в Державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрового номеру.
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції і ухвалою цього ж суду від 13 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га ріллі за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованих в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації. До свого клопотання ОСОБА_1 додала схему розташування земельної ділянки, з аналізу якої можливо встановити бажане її місце розташування та ідентифікувати її на місцевості.
22 серпня 2016 року ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області видало наказ № 14-7642/14-16-СГ про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення документації із землеустрою зазначеної земельної ділянки. На виконання умов договору від 27 вересня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Спеціалізоване підприємство «Геокадастр» розробило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 .
Суди встановили, що після виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_1 погодила його в порядку, визначеному статтею 186-1 Земельного кодексу 
(далі - ЗК) України, та звернулась до відділу у Веселинівському районі 
ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про реєстрацію земельної ділянки (реєстраційний номер звернення ЗВ-4803701452017). Державний кадастровий реєстратор, перевіривши проект землеустрою, розроблений ТОВ «Спеціалізоване підприємство «Геокадастр» щодо відведення земельної ділянки, вимогам законодавства, здійснив державну реєстрацію земельної ділянки від 28 березня 2017 року, присвоїв земельній ділянці 4821780600:03:000:0629 кадастровий номер та видав на підтвердження державної реєстрації заявнику витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4803186412017, який містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги, та кадастровий план.
17 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про затвердження проекту та відведення земельної ділянки у власність. Наказом № 14-9672/14-17-СГ від 18 липня 
2017 року управління затвердило проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га, в тому числі ріллі площею 2 га (кадастровий номер 4821780600:03:000:0629), із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора для реєстрації права власності на вказану земельну ділянку, однак отримала відмову з підстав наявних суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на оспорювану земельну ділянку зареєстровано за іншим суб`єктом права.
Також суди встановили, що 6 березня 2017 року до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області звернувся ОСОБА_2 із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.
Розглянувши подану ОСОБА_2 заяву, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області видало наказ № 14-4703/14-17-СГ від 15 квітня 2017 року про надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою зазначеної земельної ділянки. 
У подальшому ОСОБА_2 подав проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на затвердження. 
Наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 14-8694/14-17-СГ 
від 17 червня 2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області з кадастровим номером 4821780600:03:000:0629.
Суди встановили, що на підставі зазначеного наказу, 27 червня 2017 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на земельну ділянку (номер запису про реєстрацію 21207771).
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_2 на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 4 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 
2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.
Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача 
(у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідно до абзацу 1 частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
З аналізу вказаних норм убачається, що Держгеокадастр за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою має право вчинити лише такі дії: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні, з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України.
Порядок погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118 та 186-1 ЗК України.
Відповідно до частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Згідно з частиною четвертою-сьомою статті 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.
Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.
Згідно зі статтею 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 
шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про задоволення первісного позову ОСОБА_1 .
Проте із вказаними висновками погодитись не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) зазначено, що: «у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»). Отже, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду в майбутньому. 
У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження 
№ 14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо, виходячи з конкретних обставин справи.
Велика Палата Верховного Суду в указаній справі звернула увагу на те, що звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод.
Отже, якщо земельна ділянка сформована, то розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження позбавлені будь-якого сенсу. Водночас слід наголосити, що розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження хоча й здійснюється заявником з метою отримання земельної ділянки в користування, однак вчиняється саме в інтересах територіальної громади чи держави з метою формування такої земельної ділянки. Тому в разі неотримання в користування такої земельної ділянки особа, яка понесла витрати на розробку та погодження проекту землеустрою, за умови формування земельної ділянки, може претендувати на відшкодування здійснених витрат».
Таким чином, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою
є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку.
Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 11 листопада 
2020 року у справі № 472/1282/17 (провадження № 61-41390св18).
Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки змісту оспорюваного ОСОБА_1 наказу № 14-4703/14-17 від 15 квітня 2017 року про надання 
ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: чи є вказаний наказ правовстановлюючим актом; чи гарантує він особі або  невизначеному колу осіб набуття права на конкретну, індивідуально визначену земельну ділянку, тому дійшов передчасного висновку про задоволення позову в цій частині.
У пунктах 39, 40, 41, постанови Великої палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) зроблено висновок про те, що як недобросовісна може кваліфікуватися така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи; якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, не перевірив доводів сторін у справі, не надав оцінки поведінці органу виконавчої влади, який надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, з урахуванням обставин цієї справи, тому дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення даного позову, оскільки надання дозволу територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин на розробку проекту землеустрою двом окремим громадянам щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, є таким, що суперечить вимогам землеустрою, та сприяє позбавленню одного з них можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру отримання у власність земельної ділянки.
Отже суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу, неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, висновок апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції є передчасним.
В силу статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, тому постанова апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, надати оцінку змісту наказу № 14-4703/14-17 від 15 квітня 2017 року про надання 
ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки,надати оцінку поведінці органу виконавчої влади, який надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, з урахуванням обставин цієї справи, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Також апеляційному суду належить врахувати висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 472/1282/17 (провадження № 61-41390св18).
 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 400, 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук