Ухвала
26 липня 2021 року
м. Київ
справа № 755/2523/16-ц
провадження № 61-4925св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданніу порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , подану через представника - адвоката Подкопаєву Ірину Анатоліївну, на постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У лютому 2016 року ОСОБА_2 , як законний представник неповнолітнього ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 , Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , про визнання незаконним та скасування розпорядження в частині, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права власності на квартиру.
На обґрунтування позовних вимог посилалася на таке. Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2007 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , де останній проживав та був зареєстрований з часу свого народження. На підставі цього рішення суду малолітній ОСОБА_1 був знятий з реєстрації місця проживання, а його батько - ОСОБА_3 надалі приватизував цю квартиру одноособово. 11 листопада 2013 року зазначене заочне рішення суду першої інстанції скасовано та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2014 року, що набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено. На підставі цього рішення суду малолітній ОСОБА_1 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .
Одноособова приватизація квартири ОСОБА_3 порушила права малолітнього на той час ОСОБА_1 , оскільки останній був позбавлений можливості взяти участь у приватизації цієї квартири всупереч вимог статей 31, 242 Цивільного кодексу України, статей 64, 65 Житлового кодексу України, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статті 18 Закону України «Про охорону дитинства».
З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 просила: визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2007 року № 72-281 у частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло в частині посвідчення права власності ОСОБА_3 на 1/2 частини зазначеної квартири; визнати право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частини цієї квартири.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що скасування рішення суду, яким визнано неповнолітнього ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог, не є правовою підставою для задоволення позову, оскільки на час набуття права власності на квартиру відповідачем порушень з боку органу приватизації житла при видачі розпорядження і свідоцтва про право власності не було.
Постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_2 , поданий в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково. Визнано незаконним розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2007 року № 72-281 про приватизацію ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 30 жовтня 2008 року, видане Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією згідно з розпорядженням від 30 жовтня 2007 року № 72-281, про посвідчення права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , про що внесено відомості у реєстрову книгу за № 3803 Київського міського бюро технічної інвентаризації. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на час приватизації ОСОБА_3 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 одноосібно порушено права його неповнолітнього сина ОСОБА_1 на приватизацію цього житла, оскільки останній був знятий з реєстрації у спірній квартирі за рішенням суду, яке надалі було скасоване, а тому ОСОБА_1 мав право на користування цим житловим приміщенням, в тому числі на приватизацію квартири разом із батьком ОСОБА_3 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У березні 2020 року  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , через адвоката Подкопаєву І. А., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що ефективним способом захисту порушеного права є скасування оскаржуваного розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло повністю, а не частково, як просив позивач, а також про відмову у задоволенні позову в частині визнання за  ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірної квартири. Скасування оскаржуваного розпорядження повністю та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки реальним відновленням такого права є визнання за  ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірної квартири і часткове скасування оскаржуваного розпорядження та свідоцтва про право власності
У травні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від  ОСОБА_3 , у якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , поданої адвокатом Подкопаєвою І. А., на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 05 червня 2018 року у справі від 338/180/17, а саме щодо обрання та застосування належного та ефективного способу захисту порушеного права(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема у справах про визнання незаконним розпорядження про приватизацію житла частково та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо:
1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги;
2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати;
3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося;
4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом;
5) після відкриття касаційного провадження на підставі частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Під час підготовки справи до касаційного розгляду судом з`ясовано, що провадження за касаційною скаргою відкрито помилково, оскільки скаргу подано особою, яка не мала права її підписувати, тому Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження.
Згідно з частиною першою статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника (частини перша та друга статті 58 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.
У частинах першій та другій статті 60 ЦПК України закріплено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.
На підтвердження повноважень Подкопаєвої І. А. як представника заявника ОСОБА_2 до матеріалів касаційної скарги додано копію довіреності від 30 жовтня 2015 року № 164, посвідченої директором Першого Київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_7 , та доручення від 30 жовтня 2015 року № 164.
Водночас встановлено, що на час подання касаційної скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є повнолітнім та має повну процесуальну дієздатність.
Отже, на час подання касаційної скарги ОСОБА_2  не мала процесуального статусу законного представника ОСОБА_1 , а відповідно вести справу особисто чи через представника - адвоката Подкопаєву І. А. як представника ОСОБА_1 , в тому числі права підписувати касаційну скаргу від його імені.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.
Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу (частина друга статті 396 ЦПК України).
З урахуванням того, що касаційна скарга підписана ОСОБА_2 через представника як особою, яка не має права її підписувати ні відповідно до положень частини другої статті 59, ні відповідно до частин першої та другої статті 60 ЦПК України, тому касаційне провадження у справі необхідно закрити.
Керуючись статтями 260, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , подану через представника - адвоката Подкопаєву Ірину Анатоліївну, на постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_4 , про визнання незаконним та скасування розпорядження в частині, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання права власності на квартиру закрити.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                            В. В. Яремко
А. С. Олійник
С. О. Погрібний