УХВАЛА

26 серпня 2021 року 
м. Київ

Справа №  910/10706/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г., 
за участю представників:
позивача - Морозової О. В. 
відповідача  - Тарасенко В. В.,
третьої особи - не з`явилися, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінерфін-Транс"  
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 (судді: Євсіков О. О. - головуючий, Попікова О. В., Пашкіна С. А.) та рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 (суддя Бондарчук В. В.) у справі
за позовом   Акціонерного товариства "Банк "Портал" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранс-Ремонт" і Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінерфін-Транс",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "БК "Укртрансбуд",
про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:
У липні 2020 року  Акціонерне товариство "Банк "Портал" (далі - АТ "Банк "Портал") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранс-Ремонт" (далі - ТОВ "Укртранс-Ремонт") і Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінерфін-Транс" (далі - ТОВ "Мінерфін-Транс") про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.04.2018 № 2/4-Д (далі - договір купівлі-продажу від 20.04.2018), укладеного між відповідачами у справі, в частині купівлі-продажу дизель-генератора 5-26ДГ №479, 2010 року випуску, виробництва Коломенського заводу.
Позовні вимоги з посиланням на положення статей 16, 17 Закону України "Про заставу", положення статей 16, 215, 236, 586 Цивільного кодексу України, статті 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" обґрунтовані тим, що спірна установка, власником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю "БК "Укртрансбуд" (далі - ТОВ "БК "Укртрансбуд"), була передана в заставу позивачеві (банку) в забезпечення виконання зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії від 23.09.2015 № 1523-КЛ (далі - кредитний договорі), укладеним між банком та ТОВ "Укртранс-Ремонт", утім зазначений предмет застави було відчужено на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу без отримання письмової згоди банку на вчинення такого правочину та відчужено особою, яка не є його власником, що є підставою для визнання у судовому порядку недійсним оспорюваного договору у відповідній частині.  
У відзиві на позов ТОВ "Мінерфін-Транс" просило залишити позов без задоволення, наголошуючи, зокрема, на недоведеності того, яким чином порушено права позивача внаслідок укладення оспорюваного договору та акцентуючи на законності набуття товариством права власності на спірне рухоме майно.
ТОВ "БК "Укртрансбуд" у письмових поясненнях підтримало позовні вимоги та підтвердило, що дизель-генератор 5-26ДГ №479, 2010 року випуску, власником якого він є, було передано в заставу банку в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним між банком і ТОВ "Укртранс-Ремонт".
Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2020, залишеним без змін  постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021, позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20.04.2018, укладений між ТОВ "Укртранс-Ремонт" та ТОВ "Мінерфін-Транс", в частині купівлі-продажу дизель-генератора 5-26ДГ №479, 2010 року випуску, виробництва Коломенського заводу. Здійснено розподіл судових витрат.
Місцевий господарський суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що згідно з оспорюваним договором  купівлі-продажу ТОВ "Укртранс-Ремонт", не будучи власником спірного дизель-генератора, в порушення вимог чинного законодавства щодо заборони відчуження предмета застави без згоди заставодержателя - АТ "Банк "Портал" відчужило на користь ТОВ "Мінерфін-Транс" зазначене майно. Суд установив, що внаслідок укладення оспорюваного договору в частині купівлі-продажу спірного дизель-генератора, який перебував у заставі банку, відповідачі порушили права позивача як заставодержателя предмета застави, що є підставою для визнання недійсним у відповідній частині такого договору.
Не погоджуючись з ухваленими у справі рішенням і постановою, ТОВ "Мінерфін-Транс" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 та ухвалити нове рішення про залишення позову без задоволення. 
Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки оскаржені судові рішення у справі ухвалено без урахування положень статей 3, 9, 10, 11, 12 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів і реєстрацію обтяжень", статті 388 Цивільного кодексу України та висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 904/4673/18, від 07.04.2021 у справі № 200/17569/18, від 06.02.2018 у справі № 333/6700/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 573/1105/17, від 25.11.2019 у справі № 757/17150/17-ц, від 18.12.2019 у справі № 619/4033/18 стосовно правових наслідків реєстрації обтяження, зокрема набуття набувачем права власності на рухоме майно без обтяжень заставою як такого, що має статус добросовісного набувача; та постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 щодо необхідності встановлення судами у спорі про визнання недійсним договору обставин, з якими закон, пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення та настання відповідних правових наслідків.
Зокрема, скаржник звертає увагу на те, що ТОВ "Мінерфін-Транс" є добросовісним набувачем спірного майна у розумінні положень статті 388 Цивільного кодексу України і статті 10 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів і реєстрацію обтяжень" та набуло право власності на зазначене майно без обтяжень, оскільки запис про обтяження спірного майна заставою було внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна після укладення оспорюваного у частині договору купівлі-продажу.
Крім того, скаржник не погоджується та вважає необґрунтованим висновок попередніх судових інстанції щодо приналежності на праві власності спірного дизель-генератора ТОВ "БК "Укртрансбуд" та при цьому посилається на ненадання судом оцінки обставинам відмови ТОВ "БК "Укртрансбуд" у задоволенні клопотання про скасування арешту, накладеного на дизель-генератор 5-26ДГ слідчим суддею Народицького районного суду Житомирської області у справі № 284/194/20 згідно з ухвалою від 17.11.2020; посилається на те, що ним були надані суду оригінали документів на підтвердження права власності ТОВ "Мінерфін-транс" на спірний дизель-генератор, які судами не були досліджені, чим порушено вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів.
У відзиві на касаційну скаргу АТ "Банк "Портал" наголошує на безпідставності доводів скаржника, які не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій, покладених в основу судових рішень про задоволення позову, вважає, що правових підстав для скасування оскаржених у справі судових рішень, які є законними та обґрунтованими, немає.
Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 23.09.2015 між Публічним акціонерним товариством "Банк "Портал" (далі - ПАТ "Банк "Портал"), правонаступником якого є АТ "Банк "Портал" (кредитодавець) і ТОВ "Укртранс-Ремонт" (позичальник) укладено кредитний договір, за умовами якого якого кредитодавець відкриває позичальникові відновлювальну кредитну лінію і надає йому грошові кошти у межах загальної суми, яка не перевищує 1 568 200,00 грн, а позичальник зобов`язується своєчасно повернути кредитодавцеві суму грошових коштів, отриманих за кредитною лінією, і сплатити проценти за нею.
Згідно з пунктом 1.3 цього договору проценти за кредитною лінією встановлюються у розмірі 26 % річних у гривні. Процентна ставка за кредитною лінією є фіксованою.
У подальшому між АТ "Банк "Портал" і ТОВ "Укртранс-Ремонт" укладались додаткові договори №№ 1-37, якими було збільшено кредитну лінію до 45 000 000,00 грн.
19.03.2018 між ПАТ "Банк "Портал" (заставодержатель) і ТОВ "БК "Укртрансбуд" (заставодавець) укладений договір застави майнових прав № 41/1, який забезпечує вимоги заставодержателя відповідно до укладеного між заставодержателем і ТОВ "Укртранс-Ремонт" (боржник заставодержателя) кредитного договору та усіх додаткових договорів до нього, відповідно до умов якого заставодержатель відкриває боржникові заставодержателя відновлювальну кредитну лінію і надає йому грошові кошти у межах загальної суми, що не перевищує 40 000 000,00 грн на строк із 23.09.2015 до 22.03.2019 включно, а боржник заставодержателя зобов`язується своєчасно повернути заставодержателеві отриману суму грошових коштів за кредитною лінією, сплатити проценти за користування кредитною лінією у розмірі 26 % річних, а також сплатити штраф, пеню та інші платежі у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту та цим договором.
Згідно з пунктом 1.2 договору для забезпечення виконання боржником заставодержателя зобов`язань за договором кредиту заставодавець передає заставодержателеві у заставу належне йому рухоме майно, а саме: право вимоги виконання зобов`язання за контрактом від 19.03.2018 № Э/2018-2, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Транском" (далі - ТОВ "Транском") (Російська Федерація), за умовами якого ТОВ "Транском" зобов`язується продати (поставити) та передати у власність заставодавця дизель-генератор 5-26ДГ № 479, 2010 року випуску, б/в, який пройшов поточний ремонт в обсязі ТР-2, виробництва АТВТ "Коломенський завод", в кількості одна одиниця, вартістю 71 500,00 євро, а заставодавець, у свою чергу, зобов`язується оплатити та прийняти товар.
У пункті 2.1.4 цього договору сторони погодили, що заставодавець зобов`язаний вживати усіх необхідних заходів щодо захисту предмета застави від будь-яких посягань з боку третіх осіб.
Відповідно до пункту 2.1.7 договору заставодавець зобов`язаний без письмової згоди заставодержателя не здійснювати дій, пов`язаних із зміною права власності на предмет застави чи його частини, його обтяження будь-якими зобов`язаннями, у тому числі, відчуження, відступлення, передача в оренду (користування), спільну діяльність тощо. Правочини, вчинені (укладені) всупереч цьому пункту, є недійсними з моменту їх вчинення.
За умовами контракту від 19.03.2018 № Э/2018-2, наявному у матеріалах справи, укладеному між ТОВ "Транском" (продавець) та ТОВ "БК "Укртрансбуд" (покупець), продавець зобов`язався продати та передати у власність, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити дизель-генератор 5-26ДГ № 479, 2010 року випуску, б/в, який пройшов поточний ремонт в обсязі ТР-2, виробництва АТВТ "Коломенський завод", в кількості одна одиниця.
Разом із тим, 20.04.2018 між ТОВ "Мінерфін-Транс" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртранс-Ремонт" (продавець) укладено договір купівлі-продажу № 2/4-Д, відповідно до якого продавець зобов`язується поставити покупцю, а покупець прийняти і оплатити дизель-генератори 5-26ДГ виробництва Коломенського заводу в кількості двох одиниць.
Згідно з пунктом 1.2 цього договору технічні характеристики, серійний номер, комплектність, якість товару, строки поставки, вартість та умови оплати вказуються в специфікаціях, які є невід`ємними частинами цього договору.
Відповідно до пункту 1.3  договору продавець гарантує, що товар на момент передачі покупцю є власністю продавця, не знаходиться в заставі, під арештом і не є предметом чинної чи майбутньої угоди      (угод) із третіми особами.
За змістом специфікації № 1 до договору купівлі-продажу від 20.04.2018 продавець зобов`язався здійснити поставку товару - дизель-генератора 5-26ДГ, серійний № 479, 2010 р. в., після проведення капітального ремонту в обсязі КР-2.
Згідно з пунктом 3 специфікації № 1 строк поставки - з 14 травня по 25 липня 2018 року.
22.05.2018 на виконання умов контракту від 19.03.2018 № Э/2018-2 ТОВ "Транском" передало, а ТОВ "БК "Укртрансбуд" прийняло дизель-генератор 5-26ДГ № 479, 2010 року випуску, б/в, який пройшов поточний ремонт у обсязі ТР-2, виробництва АТВТ "Коломенський завод", у кількості одна одиниця, що підтверджується підписаним сторонами актом прийому-передачі до контракту від 19.03.2018 № Э/2018-2.
29.05.2018 між ПАТ "Банк "Портал" (заставодержатель) і ТОВ "БК "Укртрансбуд" (заставодавець) укладено договір застави № 44/1, який забезпечує вимоги заставодержателя відповідно до укладеного між заставодержателем і ТОВ "Укртранс-Ремонт" (боржник заставодержателя) кредитного договору та усіх додаткових договорів до нього, за умовами якого заставодержатель відкриває боржникові заставодержателя відновлювальну кредитну лінію і надає йому грошові кошти у межах загальної суми, що не перевищує 40 000 000,00 грн на строк із 23.09.2015 до 22.03.2019 включно, а боржник заставодержателя зобов`язується своєчасно повернути заставодержателеві отриману суму грошових коштів за кредитною лінією, сплатити проценти за користування кредитною лінією у розмірі 26 % річних, а також сплатити штраф, пеню та інші платежі у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту та цим договором.
Згідно з пунктом 1.2 зазначеного договору застави для забезпечення виконання боржником заставодержателя зобов`язань за кредитним договором заставодавець передає заставодержателеві у заставу належне йому рухоме майно, а саме: дизель-генератор 5-26ДГ №479, 2010 року випуску, б/в, який пройшов поточний ремонт в обсязі ТР-2, виробництва АТВТ "Коломенський завод", у кількості одна одиниця, вартістю 71 500,00 євро без ПДВ відповідно до контракту від 19.03.2018 № Э/2018-2, який укладений між заставодавцем та ТОВ "Транском". Право власності заставодавця на предмет застави підтверджується контрактом від 19.03.2018 № Э/2018-2.
24.07.2018 між ТОВ "Мінерфін-Транс" та ТОВ "Укртранс-Ремонт" підписано акт № 1 прийому-передачі дизель-генератора 5-26ДГ № 479, 2010 р. в., після проведення капітального ремонту в обсязі КР-2.
Як установили суди та свідчать матеріали справи, предметом позову у ній є вимоги АТ "Банк "Портал" до ТОВ "Укртранс-Ремонт" і ТОВ "Мінерфін-Транс" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20.04.2018 в частині купівлі-продажу дизель-генератора 5-26ДГ № 479, 2010 року випуску, виробництва Коломенського заводу.
На обґрунтування позову АТ "Банк "Портал" посилався на те, що дизель-генератор 5-26ДГ №479, 2010 року випуску, виробництва Коломенського заводу, власником якого (дизель-генератора) є ТОВ "БК "Укртрансбуд" (третя особа у справі), на час укладення між відповідачами договору купівлі-продажу від 20.04.2018 перебував у заставі у банка (позивача) в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним між банком і ТОВ "Укртранс-Ремонт".
Ухвалюючи судові рішення про задоволення зазначеного позову, попередні судові інстанції виходили, зокрема, із того, що за змістом статті 3 Закону України "Про заставу" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)      заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.
Предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення.     Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором (частини 1- 3 статті 4 Закону України "Про заставу").
Законом чи договором передбачається перебування заставленого майна у володінні заставодавця, заставодержателя або третьої особи (стаття 9 Закону України "Про заставу").
Згідно зі      статтею 16 Закону України "Про заставу" право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення.    Реєстрація застави не пов`язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави.
Відповідно до частини 2 статті 17 Закону України "Про заставу"      заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено законом.
У статті 50 зазначеного Закону визначено, що при заставі прав, якщо інше не передбачено договором,   заставодавець зобов`язаний: виконувати дії, необхідні для забезпечення дійсності заставленого права; не здійснювати уступки заставленого права; не виконувати дій, що тягнуть за собою припинення заставленого права чи зменшення його вартості; вживати заходів, необхідних для захисту заставленого права від посягань з боку третіх осіб;   надавати заставодержателю відомості про зміни, що сталися в заставленому праві, про його порушення з боку третіх осіб та про домагання третіх осіб на це право.
Згідно   зі статтею 51 Закону України "Про заставу" при заставі прав, якщо інше не передбачено договором, заставодержатель має право: незалежно від настання терміну виконання забезпеченого заставою зобов`язанням вимагати в судовому порядку переводу на себе заставленого права, якщо заставодавець порушив обов`язки, передбачені статтею 50 цього Закону; вступати у справу як третя особа в судовому спорі, в якому розглядається позов про заставлене право; в разі порушення заставодавцем обов`язків, передбачених    статтею 50  цього Закону, самостійно вживати всіх заходів, необхідних для захисту заставленого права проти порушень з боку третіх осіб.
Частиною 2 статті 586 Цивільного кодексу України унормовано, що що            заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень частин 1- 2 статті 49 Закону України "Про заставу" заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов`язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У договорі застави прав повинна бути вказана особа, яка є боржником по відношенню до заставодавця. Заставодавець зобов`язаний повідомити свого боржника про здійснену заставу прав.
За змістом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з частинами 1-3, 5 і 6  статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. 
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
За змістом статей 76, 77 зазначеного Кодексу належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Урахувавши наведені положення законодавства, дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, надавши оцінку аргументам учасників справи, попередні судові інстанції установили, що в порушення вимог чинного законодавства щодо заборони відчуження предмета застави без згоди заставодержателя - АТ "Банк "Портал", ТОВ "Укртранс-Ремонт" відчужило на користь ТОВ "Мінерфін-Транс" за договором купівлі-продажу від 20.04.2018 (з урахуванням специфікації № 1) дизель-генератор 5-26ДГ, серійний № 479, 2010 р. в., після проведення капітального ремонту в обсязі КР-2.
При цьому, як наголосили суди першої та апеляційної інстанцій, ТОВ "Укртранс-Ремонт" не надало суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у нього права власності на дизель-генератор 5-26ДГ, серійний № 479, 2010 р. в., на момент укладення спірного договору. 
Натомість суди встановили, що позивач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження права власності ТОВ "БК "Укртрансбуд" на дизель-генератор 5-26ДГ №479, 2010 року випуску, б/в, який пройшов поточний ремонт в обсязі ТР-2, виробництва АТВТ "Коломенський завод", в кількості одна одиниця, зокрема, контракт від 19.03.2018 № Э/2018-2, укладений між ТОВ БК "Укртрансбуд" і ТОВ "Транском", акт прийому-передачі від 22.05.2018 до цього контракту. Також позивач надав належним чином засвідчену копію митної декларації форми ДЕ UA 125200/2018/686604 з доповненням № 1 до зазначеної митної декларації, розміщеним на звороті декларації, у якому чітко зазначено розшифровку товару № 1 до графи 31 декларації і зазначено серійний номер дизель-генератора 479: 5-26ДГ і виробника - Коломенський завод, що    є підтвердженням того, що саме за цією декларацією на адресу третьої особи був ввезений та розмитнений дизель-генератор 5-26ДГ № 479, 2010 року виготовлення, виробництва Коломенського заводу. 
Водночас, здійснюючи апеляційний перегляд справи в порядку положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції, додатково зазначив, що два договори з продажу дизель-генератора (оспорюваний у частині договір та контракт від 19.03.2018 № Э/2018-2) різняться лише обсягом (видом) капітального ремонту (КР-2 та ТР-2), але рік випуску, виробник та серійний номер збігаються, що, за висновком суду, свідчить, що це один і той самий агрегат.
Оскільки (як установили суди) на момент укладення оспорюваного у відповідній частині договору купівлі-продажу ТОВ "Укртранс-Ремонт" не було власником дизель-генератора 5-26ДГ, серійний № 479, 2010 р. в., тому не мало жодних повноважень на укладення такого правочину, та відчужило спірний предмет застави без згоди позивача як його заставодержателя, беручи до уваги порушення відповідачами права позивача як заставодержателя предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу № 2/4-Д від 20.04.2018 в частині купівлі-продажу дизель-генератора 5-26ДГ №479, 2010 року випуску, виробництва Коломенського заводу, попередні судові інстанції дійшли висновку про обґрунтованість позову та наявність правових підстав для визнання недійсним у частині оспорюваного договору купівлі-продажу.
При цьому, як свідчить зміст постанови суду апеляційної інстанції, суд надав оцінку доводам скаржника, наведеним у апеляційній скарзі та навів відповідне мотивоване аргументування їх відхилення.
Як уже зазначалося, ТОВ "Мінерфін-Транс" оскаржило судові рішення у справі про задоволення позову до суду касаційної інстанції, у поданій касаційній скарзі просило її скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у позові.
У касаційній скарзі скаржник обґрунтував наявність підстави для касаційного оскарження, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, і таке обґрунтування полягає у неврахуванні господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішення і постанови висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Згідно з ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.07.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Мінерфін-Транс" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 і рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 у справі № 910/10706/20 на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, із здійсненням судового розгляду справи у судовому засіданні.
Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних скаржником судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
За змістом   статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачених пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті    310, частиною 2 статті    313      цього   Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду, після подання касаційної скарги.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції не приймає і не розглядає доводи скаржника, пов`язані з переоцінкою доказів та встановленням обставин справи.
Колегія суддів зазначає, що скарження судових рішень з підстави, передбаченої  у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. Тобто застосування правового висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду, залежить від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі за результатом оцінки поданих сторонами доказів. При цьому встановлені судом фактичні обставини у кожній справі можуть бути різними.
Подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет і підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті    60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №     696/1693/15-ц).
Верховний Суд не може взяти до уваги посилання скаржника на те, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної у справі постанови не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 904/4673/18 (за позовом приватного підприємства "ВІТАНТРАНС" до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", третя особа - Приватна фірма "Ранал", про зобов`язання зняття заборони відчуження майна), постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 200/17569/18 (за позовом Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави), постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 333/6700/15-ц (за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", треті особи - Дніпропетровська філія державного підприємства "Інформаційний центр "Міністерства юстиції України", ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зняття обтяження у виді застави майна та виключення відповідного запису з держреєстру), постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 573/1105/17 (за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра", третя особа - Ужгородський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області, про звільнення майна з-під арешту), постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.11.2019 у справі № 757/17150/17-ц (за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С. П. про припинення обтяження на рухоме майно), постанові Касаційного цивільного суду у складі від 18.12.2019 у справі № 619/4033/18 (за позовом ОСОБА_7 про усунення перешкод у праві розпорядження майном, що належить йому на праві приватної власності, а саме: припинити приватне обтяження у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна), оскільки правовідносини у цих справах та у справі № 910/10706/20, що розглядається Верховним Судом, не є подібними, позаяк зазначені постанови прийнято за інших предмета і підстав заявлених позовних вимог, а також іншого суб`єктного складу учасників судового процесу, інших фактичних обставин та зібраних у справах доказів, іншого матеріально-правового регулювання відповідних правовідносин, що виникли у таких спорах, ніж у справі № 910/10706/20, яка розглядається; висновки судів попередніх інстанцій в оскаржених судових рішеннях у справі № 910/10706/20, яких суди дійшли, зважаючи на предмет і підстави позову, встановлені судами обставини справи, наявні у ній докази, та відповідні положення законодавства, які регулюють спірні правовідносини, наведеним Верховним Судом у цих постановах висновкам не суперечать та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень у справі № 910/10706/20.
Водночас аналіз висновків, зроблених в оскарженій постанові суду апеляційної інстанції, у справі, в якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність і висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 (за позовом керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Донецької області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області, Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Технотрон", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Маріупольський професійний ліцей, про визнання недійсним договору оренди та зобов`язання вчинити певні дії), оскільки ця справа і справа, судові рішення в якій переглядаються, є відмінними за істотними правовими ознаками (предмет і підстава позову, фактичні обставини, які формують зміст правовідносин, зібрані докази, матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, суб`єктний склад), що свідчить про неподібність правовідносин у них. Разом із тим, зважаючи на універсальну, загальну спрямованість висновків Верховного Суду, викладених у цій постанові, на неврахуванні яких посилався скаржник у касаційній скарзі (щодо необхідності під час вирішення спору про визнання правочину недійсним встановлення судом фактичних обставин справи, з якими закон пов`язує визнання недійсним договору, і настання відповідних наслідків), колегія суддів суду касаційної інстанції вважає необґрунтованими посилання скаржника на неврахування судами зазначених висновків як підстави для подання касаційної скарги, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, і не свідчить про незастосування чи неправильне застосування судами цієї правової позиції.
З огляду на зазначене, підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу, не знайшла підтвердження.
Водночас, зважаючи на викладене та беручи до уваги положення процесуального законодавства, посилання скаржника на неповне дослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів не можуть братися до уваги судом касаційної інстанції, оскільки саме тільки посилання скаржника на те, що господарський суд не в повному обсязі дослідив докази та не з`ясував дійсні обставини справи, без належного обґрунтування і підтвердження підстав касаційного оскарження, не можуть ставити під сумнів судове рішення. При цьому, зважаючи на імперативні приписи статті 300 Господарського процесуального кодексу України, за змістом яких суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ  "Мінерфін-Транс" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 і рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 у справі № 910/10706/20.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінерфін-Транс" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2021 і рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2020 у справі № 910/10706/20 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          Т. Б. Дроботова
Судді                                                                                                       Н. О. Багай
                                                                                                                Ю. Я. Чумак