ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/35/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/1612/18 Категорія: 304090000 	Прилуцький В. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       11 травня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя – доповідач) 
Суддів                 Бородійчука В. Г., Єльцова В. О. 
        
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»;
відповідач – ОСОБА_1 ; 
особа, яка подає апеляційну скаргу – позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

розглянувши у  м. Черкаси у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2020 року, постановленого під головуванням судді Прилуцького В.О. у Смілянському міськрайонному суді Черкаської області 30.09. 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

 
30 травня 2018 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом доОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог банк вказує, що 28 жовтня 2010 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» уклав договір з ОСОБА_1 , яким позичальнику надано кредит в сумі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Представник банку посилається, що відповідач ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом ОСОБА_1 у заяві позичальника. 
У позовній заяві позивач вказує, що відповідач ОСОБА_1 не виконала умов кредитного договору, внаслідок чого у неї станом на 13 травня 2018 року виникла заборгованість за кредитом в сумі 105404 грн. 32 коп., з яких 7487 грн. 79 коп. – заборгованість за кредитом; 88721 грн. 09 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7300 грн. заборгованість за пенею та комісією;  500 грн. штраф (фіксована частина) та 4995 грн. 44 коп. штраф (процентна складова). Представник банку просив суд стягнути вказану заборгованість з відповідача ОСОБА_1 .

Рішенням  Смілянського міськрайонного суду Черкаської області  від  30 вересня  2020 року в позові Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено повністю.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 2590 грн.
    Не погоджуючись із рішенням суду, представник банку оскаржив дане рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу через суд першої інстанції 28 жовтня 2020 року. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що з даним рішенням суду не погоджується, оскільки вважає рішення суду прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та із порушенням норм процесуального і матеріального права.
Скаржником вказано, що, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, на підставі якого суд, міг би встановити розмір отриманих кредитних коштів та відповідну суму заборгованості за тілом кредиту, як і розмір відсоткової ставки для перевірки правильності розрахунку суми боргу, наданого позивачем. 
Представник банку в скарзі вказує, що із матеріалів справи вбачається, та ніким не оспорюється, що відповідач погодилася з тим, що анкета – заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг, вона ознайомилася та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. На підставі даної анкети – заяви відповідачу ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку « Універсальна» за № НОМЕР_1 . 
03.10.2013 року відповідачу ОСОБА_1 було переоформлено кредитну карту на престижну кредитну картку «Універсальна Gold», відповідно до тарифів якої відповідач отримала кредит у розмірі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що підтверджується банківською випискою. 
В апеляційній скарзі представник банку посилається, що відповідач ОСОБА_1 після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснила дії щодо проведення її активізації, користувалася карткою, отримувала кредитні кошти з власної ініціативи, а також здійснювала частково погашення заборгованості по кредитному договору. Активізація картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору, вважає представник банку. 
На підтвердження вимог скарги, представник банку зазначає, що розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви у цілковитій відповідності відображає рух коштів за карткою, він є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу. 
Скаржником зазначається у скарзі, що відповідач ОСОБА_1 зверталася до банку з метою пере випуску карти, що підтверджується довідкою та банківською випискою. Під пере випуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися, в тому числі і на перевипущеній картці. 
Представник позивача посилається на висновок Верховного Суду по справі № 356/1635/16-ц у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.
На переконання скаржника, судом першої інстанції не враховано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07. 2019 року по справі № 342/180/17.
Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач ОСОБА_1 його не повернула, районний суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, вважає скаржник. Матеріалами справи доведено наявність неналежного виконання боржником зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, у зв`язку із чим кредитор має усі законні підстави для нарахування та стягнення неустойки. 
Скаржник ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в повному обсязі задовольнити вимоги банку до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
01 грудня 2020 року на електронну адресу Черкаського апеляційного суду надійшли письмові пояснення відповідача ОСОБА_1 Вх. № 12306 /20 Вх. 
У поясненнях відповідач ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду є законним, а апеляційну скаргу вважає такою, що не підлягає задоволенню. 
Відповідач ОСОБА_1 вказує, що умови та правила, надані позивачем суду, не містить її підпису, не погоджені між сторонами належним чином, а тому не є частиною кредитного договору, не можуть братися до уваги судом, що також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року. 
Відповідач ОСОБА_1 у поясненнях зазначає, що наданий банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт не може бути належним доказом, оскільки невідомо, коли даний документ виданий, та станом на який період. В примітці вказано, що з 01.09. 2014 року змінено процентну ставку, а із 01.04. 2014 року змінено тарифи обслуговування кредитних карт. Тобто, даний документ діє вже після 01.04. 2015 року, при тому ж, що договір уклався ще в 2010 році, а карту перевипускали в 2013 році, посилається відповідач ОСОБА_1 
ОСОБА_1 вказує, що жодного доказу того, що саме ці тарифи діяли на час укладання договору банком не надано. Тому позивачем не доведено наявність заборгованості, яку він просить стягнути з неї на користь банку. 
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами, та передбачають самостійну відповідальність на невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Тому, на переконання відповідача ОСОБА_1 , перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. 
Однак, в розрахунку заборгованості вказано, що відсотки за кредитом банк продовжував нараховувати вже поза межами погодженого строку кредитування та строку дії картки аж до звернення до суду. Відповідач ОСОБА_1 вважає, що вказані дії банку, є порушенням вимог чинного законодавства, що підтверджено висновком Великої Палати Верховного Суду. 
Відповідач ОСОБА_1 також у поясненнях посилається на правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003 цс 15. 
Із наданого банком розрахунку заборгованості за договором від 28 жовтня 2010 року вбачається, що останній платіж по картці був здійснений відповідачем ОСОБА_1 09 квітня 2015 року. Тому, вважає відповідач ОСОБА_1 , з цього часу банк міг довідатися про порушення свого права, і відповідно, почався перебіг позовної давності. Про застосування строку позовної давності відповідач ОСОБА_1 просила суд першої інстанції, подавши відповідну заяву. В суд банком подано позовну заяву тільки 20 травня 2018 року, тобто поза межами 3 річного строку позовної давності, а відповідач заявляла про застосування позовної давності, тому слід відмовити банку у задоволенні вимог, вважає відповідач ОСОБА_1 
ОСОБА_1 у поясненнях просить врахувати дані пояснення під час розгляду справи апеляційним судом та відмовити у задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк», а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2020 року залишити в силі. 
Згідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відсутні підстави для задоволення клопотання про розгляд справи з участю сторін, та виклику представника позивача для надання пояснення, оскільки банком подавались клопотання до суду першої інстанції про розгляд справи без участі представника позивача, та зазначалось у даних клопотаннях від 18.05. 2018 року ( а. с. 41, 42 т. 1), що банк підтримує повністю позовні вимоги, необхідні докази є в матеріалах справи, а клопотання та заяви з боку АТ КБ «Приватбанк» відсутні, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи судом. 
За встановлених судом обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про розгляд справи у порядку письмового провадження без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів згідно вимог цивільно – процесуального закону.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи та обґрунтування апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній відповідає вищевказаним вимогам закону.
         Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції  виходив із недоведеності банком наявної заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед позивачем ні за тілом кредиту, ні за процентами, пенею, комісією та штрафами. 
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем на підтвердження невиконання умов кредитного договору не надано жодного належного та допустимого доказу, на підставі якого суд, міг би встановити розмір отриманих кредитних коштів та відповідно суму заборгованості за тілом кредиту, як і розмір відсоткової ставки для перевірки правильності розрахунку суми боргу, наданого позивачем.
Судом встановлено, що із анкети – заяви, на яку посилався позивач при зверненні до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості, як на доказ оформлення кредитного договору з ОСОБА_1 , не вбачається, що відповідач зобов`язалась сплачувати пеню, комісію та штрафи. Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову банку за безпідставністю.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки не всі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду. 
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом 28 жовтня 2010 року  відповідачем ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. У заяві зазначено, що відповідач ОСОБА_1 згодна з тим, що ця заява разом із Пам?яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані відповідачу ОСОБА_1 для ознайомлення в письмовому вигляді ( а. с. 8 т. 1). 
Згідно даних розрахунку, наданого банком заборгованість відповідача ОСОБА_1 за договором б/н від 28.10. 2010 року станом на 13 травня 2018 року становить 105404 грн. 32 коп., з яких 7487 грн. 79 коп. – заборгованість за кредитом; 88721 грн. 09 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7300 грн. заборгованість за пенею та комісією;  500 грн. штраф (фіксована частина) та 4995 грн. 44 коп. штраф (процентна складова) ( а. с. 5 – 7 т.1).
Із даних довідки вбачається, що клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 20.10.2010 року, отримала картки № НОМЕР_2 , № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 07. 2017 року ( а. с. 120 т. 1 ). 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом статей  626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним згідно ст. 1055 ЦК України.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - ПАТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України,  якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Із даних анкети-заяви позичальника від 28 жовтня 2010 року розмір процентної ставки не зазначений. 
З наданого банком Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», »Універсальна, 30 днів пільгового періоду» вбачається, що відсутній підпис позичальника про ознайомлення її з даним витягом Тарифів банку.
Крім того, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитом; заборгованості за пенею, комісією та штрафами відповідно до пункту 2.11. 7.6. Умов та правил надання банківських послуг.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 жовтня 2010 року, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті, як невід?ємної частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідач ОСОБА_1 , та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин  ( 28 жовтня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом  (30 травня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з  Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу ОСОБА_1 . Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, у анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ОСОБА_1 , і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Наявність у матеріалах справи редакцій та положень Умов та Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід?ємну складову змісту договору.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів банку, які містяться в матеріалах даної справи, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 жовтня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Таким чином, апеляційний суд погоджується, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для стягнення на користь банку заборгованості по нарахованих відсотках за користування кредитних коштів у розмірі 88721, 09 грн., нарахованої пені – 3700 грн., штрафу (фіксована частина) – 500 грн. та штрафу (процентна складова) – 4995,44 грн. 
За таких обставин, доводи скаржника є необґрунтованими, не спростовують висновків суду та не підлягають задоволенню апеляційним судом, оскільки у колегії суддів відсутні підстави для задоволення вимог банку щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами, неустойки , комісії та штрафів. 

Доводи апеляційної скарги щодо задоволення вимог банку та скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про повне задоволення вимог банку є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження належними доказами, тому не підлягають задоволенню в частині вимог щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`являв.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до ч. 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини 1 статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов?язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону № 1023-XI I споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН вказано, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів апеляційного суду вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з?ясування змісту кредитного договору.
Разом з тим, укладений між сторонами кредитний договір від 28 жовтня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Проте, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти за тілом кредиту в сумі 7487, 79 грн., який зазначено в позовній заяві банком, у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
А тому наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 7487,79 грн., що також узгоджується із висновком викладеним у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Апеляційний суд вважає, що доводи скаржника щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню, а тому вимоги апеляційної скарги щодо скасування рішення в частині відмови про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають задоволенню. Однак, враховуючи, що не всі вимоги скаржника щодо стягнення заборгованості задоволено, оскільки відсутні підстави для стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, пенею та штрафами, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Щодо заявленого відповідачем строку позовної давності та застосування судом першої інстанції, то колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне вказати наступне. 
Із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи відповідач ОСОБА_1 19 листопада 2018 року подала до суду заяву, в якій просила застосувати позовну давність  до вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що нею був проведений останній платіж по картці 09 квітня 2015 року, а до суду банк подав позовну заяву тільки 30 травня 2018 року, тобто поза межами 3 річного строку позовної давності ( а. с. 61 на звороті).
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог за безпідставності, отже, по суті заявлених вимог. Тому відповідно у суду відсутні підстави для застосування строків позовної давності, які підлягають застосуванню лише у випадку, коли суд вбачає підстави для задоволення позову, але позивач пропустив строк звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов?язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила згідно ч. 1 статті 261 ЦК України.
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові згідно частини четвертої статті 267 ЦК України.
Із даних довідки від 20.12. 2018 року № 30.1.0.0/2-20180521/1671 вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору від б/н від 28.10. 2010 року видав, а відповідач ОСОБА_1 отримала картки № НОМЕР_2 , № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 07. 2017 року ( а. с. 120 т.1). 
Користуючись кредитними коштами, відповідач ОСОБА_1 періодично сплачувала заборгованість за наданим кредитом, останній платіж вона здійснила 09 квітня 2015  року в розмірі 375 грн. 54 коп., що підтверджується відповідачем ( а. с. 7 т.1).
Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Умов та Правил, які є складовою частиною кредитного договору, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти, включно.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 01 березня 2018 року у справі № 591/8058/15-ц .
Тому, приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи докази , колегія суддів апеляційного суду, із врахуванням наведених обставин, пред`явлення банком позову в травні 2018 року, тоді, як строк дії картки закінчується у липня 2017 року, вважає безпідставними посилання відповідача, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позов подано банком на протязі 9- місячного строку після закінчення строку дії картки, тобто в межах позовної давності з часу закінчення строку дії картки (липень 2017 року), тому висновок суду першої інстанції про пропуск банком строку позовної давності суперечить положенням статті 256, частин першої та п`ятої статті 261, частини четвертої статті 267 ЦК України, отже, є помилковим. 
За таких обставин, апеляцій        ний суд вважає, що висновки суду щодо пропущення строку позовної давності є помилковими, тому рішення суду підлягає скасуванню, а вимоги апеляційної скарги банку частковому задоволенню, оскільки не всі вимоги банку щодо стягнення заборгованості задоволені судом.        
Отже, частковому задоволенню підлягає апеляційна скарга, оскільки відсутні підстави для повного задоволення позовних вимог банку та задоволення вимог апеляційної скарги в повному обсязі, так як не всі доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню апеляційним судом.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи скаржника та вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню в частині скасування рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку щодо стягнення тіла кредиту, оскільки позовні вимоги банку слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача ОСОБА_1 на користь банку кошти, отримані позичальником як тіло кредиту. 
Інші доводи апеляційної скарги не містять підстав для повного задоволення вимог апеляційної скарги та позовних вимог банку, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом та відхиляються колегією суддів апеляційного суду.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вище викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні із скасуванням рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту, та ухвалення нового судового рішення в цій частині щодо часткового задоволення позовних вимог банку в розмірі 7487 грн. 79 коп. 
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Із врахуванням того, що апеляційним судом змінено рішення суду першої інстанції, та скасовано рішення в частині щодо відмови у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту, за результатами розгляду апеляційну скаргу задоволено часткового, позовні вимоги позивача задоволено частково, то перерозподілу підлягають судові витрати, які підлягають також частковому задоволенню, та стягненню відповідно до пропорційно задоволених частково позовних вимог, що становить 7%. 
Отже, стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягають судові витрати частково за сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 123 грн. 34 коп., та судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги банком у розмірі 185 грн. 01 коп., а всього у розмірі 308 грн. 35 коп. пропорційно задоволених вимог позивача.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» –задовольнити частково.
Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати, прийнявши нову постанову.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» –задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 28 жовтня 2010 року у розмірі 7 487, 79 грн. за тілом кредиту.
Відмовити у задоволенні інших вимог банку щодо стягнення заборгованості.
Стягнути з на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з відповідача ОСОБА_1 частково судові витрати за сплату судового збору за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 308 грн. 35 коп. пропорційно задоволених вимог позивача. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
Повний текст постанови складений 10 червня 2021 року.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г. 

Єльцов В. О.