ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

02 вересня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/1381/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року (суддя Семененко М.О., повний текст складено 23.04.2021) у справі №280/1381/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,- 

                                                        встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:
1) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати позивачу в зв`язку зі звільненням з військової служби грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;
2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати позивачу довідку про вартість неотриманого речового майна станом на 29.01.2020 року, оформлену у відповідності до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178;
3) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести розрахунок за неотримане позивачем речове майно станом на 29.01.2020 та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, що належало до видачі станом на 29.01.2020.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що у період з 29.01.2017 по 29.01.2020 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . При звільненні зі служби позивачу грошова компенсація за неотримане речове майно не виплачувалась. 19.08.2020 позивач, через уповноваженого представника, звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату вказаної компенсації, однак у її задоволенні відповідачем було відмовлено. Вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації за неотримане речове майно протиправною, позивач просив задовольнити позов.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:
визнано протиправним рішення Військової частини НОМЕР_1 про відмову ОСОБА_1 у нарахуванні та виплати грошової компенсації вартості за не отримане речове майно під час проходження військової служби, оформлене листом від 02.09.2020 №4291;
зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити 
ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно під час проходження військової служби.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду, в частині задоволених позовних вимог, мотивовано тим, що позивач як військовослужбовець має право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке за ним зберіглося і після звільнення з військової служби. 
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. В апеляційній скарзі відповідач, зокрема, посилається на порушення судом норм процесуального права. Так, скаржник вказує, що судом не взято до уваги аргументи відповідача, що позов поданий позивачем до суду з порушенням визначеного п.5 ст.122 КАС України строку, при цьому останнім не надано доказів поважності причин пропуску цього строку.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи, свідчать про те, що відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1  (по стройовій частині) від 29.01.2020 №29 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , старшого водія автомобільного взводу підвозу боєприпасів роти матеріального забезпечення військової частини, звільнено у запас відповідно до пункту 2 підпункту “а”  частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. 29.01.2020 виключено зі списків особового складу частини всіх видів забезпечення та направлено до Заводського районного військового комісаріату  міста Запоріжжя.
За змістом вказаного витягу з наказу відомості про нарахування та виплату позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відсутні.
Позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації вартості неотриманого речового майна від 19.08.2020.
Листом 02.09.2020 №4291 відповідач з посиланням на положення Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністра оборони України 29.04.2016 №232 (далі – Інструкція №232), в редакції наказу Міністерства оборони України від 10.06.2019  №306 “Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232”, повідомив про відсутність підстав для виплати компенсації за неотримане речове майно, оскільки позивач має календарну вислугу проходження служби менше ніж п`ять років.          
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відкриваючи провадження у цій справі (ухвала від 22.02.2021), досліджував питання дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом.
Так, суд встановив, що позивач дізнався про порушення своїх прав з листа відповідача №4291 від 02.09.2020, яким відмовлено у виплаті компенсації за неотримане речове майно, а з позовом до суду звернувся 17.02.2021 року.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов поданий позивачем в межах строку, встановленого нормами статті 122 КАС України.
З такими висновками суду першої інстанції щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом, суд апеляційної інстанції не погоджується, з огляду на таке.
Так, відповідно до частини першої  статті 122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою  статті 122 КАС України  для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже,  КАС України  передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій  статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою  статті 122 КАС України.
Як встановлено вище, звернення до суду з цим позовом зумовлено тим, що відповідачем відмовлено позивачу у виплаті грошової компенсації замість речового майна, що належить до видачі.
Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 визначено правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно та строки її виплати. Судова палата, проаналізувавши наведені законодавчі приписи та висновки Конституційного Суду України і Верховного Суду, дійшла до такого.
Зі змісту положень Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої          наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, висновується, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої  статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.
Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Стаття 116 КЗпП  оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а  стаття 117 цього Кодексу  передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні  статті 116 КЗпП України.
Враховуючи визначену у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 правову природу грошової компенсації за неотримане речове майно, спеціальним строком звернення до суду з цим позовом є місячний строк, установлений частиною п`ятою  статті 122 КАС України.
Такий правовий висновок також відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом, зокрема, в постанові від 26 травня 2021 року у справі №380/5093/20.
Судом встановлено, позивач про порушення своїх прав дізнався з листа відповідача №4291 від 02.09.2020, яким відмовлено у виплаті компенсації за неотримане речове майно. Про таке зазначає і сам позивач у позові. 
Разом з тим, із цим позовом до суду позивач звернувся поштою 12.02.2021 року (накладна Укрпошта, а.с.32), тобто з пропуском місячного строку, що встановлений ч.5 ст.122 КАС України.
З позовної заяви та долучених до неї документів не можливо дійти висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з поважних причин. 
В позові позивач просив поновити строк звернення до суду, зазначаючи лише факти, з якими пов`язує початок перебігу такого строку (отримання відмови відповідача). При  цьому позивач не навів жодних причин, які об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали подання позову у встановлений законодавством місячний строк від дати отримання листа відповідача про відмову у виплаті спірної компенсації (дати, коли позивач дізнався про порушення своїх прав).
Отже, оскільки позивачем пропущений місячний строк для звернення до адміністративного суду, передбачений частиною п`ятою  статті 122 КАС України, жодних причин і обставин, які об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали реалізацію позивачем прав у встановлений строк, останнім не наведено і таких судом не встановлено, то заявлений позов підлягає залишенню без розгляду.
Згідно ч. 1  ст. 319 КАС України  судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями  238,  240  цього  Кодексу.
Згідно п. 8 ч. 1  ст. 240 КАС України  суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою  статті 123 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 3, 4  ст. 123 КАС України  якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Враховуючи встановлені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню із залишенням без розгляду заявленого позову.
На підставі викладеного, керуючись п.3 ч.1 ст.315, ч.1 ст.319, ст.ст. 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року по справі №280/1381/21 – скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії – залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України

           Повне судове рішення складено 02.09.2021р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк