ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5014/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Клочкова Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  03 серпня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Романович І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про визнання протиправними дій та скасування постанови про арешт коштів

                                                В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулась до суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, яким просила скасувати постанову від 27 березня 2020 року про арешт коштів боржника ВП № 61663608, відносно неї та визнати незаконними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни.
Позов обґрунтовано тим, що приватним виконавцем було порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, приватний виконавець не може накладати арешт на кошти, які знаходяться на рахунку, на який зараховується заробітна плата та соціальні виплати.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2021 р. позов задоволено: визнано протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. щодо відкриття виконавчого провадження ВП 61663608; визнано протиправними дії та скасовано винесені приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л.: постанову про відкриття виконавчого провадження від 27 березня 2020 року ВП № 61663608, постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 27 березня 2020 року ВП № 61663608, постанову про арешт майна боржника від 27 березня 2020 року ВП № 61663608, постанову про арешт коштів боржника від 27 березня 2020 року ВП № 61663608, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у рамках виконавчого провадження від 27 березня 2020 року ВП № 61663608, постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 24 квітня 2020 року ВП № 61663608. 
Своїм рішенням у справі суд першої інстанції скасував постанову про відкриття виконавчого провадження № 61663608 від 27 березня 2020 року з тим обгрунтуванням, що виконавче провадження відкрито не за належним місцем виконання виконавчого документа. Всі інші, винесені в межах даного виконавчого провадження постанови, втому числі і постанова про арешт коштів боржника, скасовано лише на тій підставі, що вони є похідними від постанови про відкриття виконавчого провадження.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обгрунтовано тим, що суд першої інстанції вирішуючи питання про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження з підстав, які не були наведені позивачем у адміністративному позові та яке не входить до предмета спору безпідставно вийшов за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обрав правову підставу та предмет позову. Також наголошує, що таким чином суд фактично позбавив відповідача можливості подання заперечень та наведення обгрунтувань правомірності вчинений останнім дій щодо прийнятій виконавчого документа до виконання, чим порушив засади змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, які встановлені ч. 1 ст. 9 КАС України.
При цьому, зауважує, що у зв`язку з прийняттям АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Райффайзен Банк Аваль» постанови про арешт коштів боржника від 27 березня 2020 року, рахунки, на кошти, на яких накладено арешт, не відноситься до рахунків із спеціальним режимом використання або інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом.
Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином. 
Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні, без фіксації судового процесу технічними засобами, у порядку ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 27 березня 2020 року до офісу приватного виконавця надійшла заява від Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум кредит» б/н від 27 березня 2020 року про примусове виконання рішення, в якій просили відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 4198 від 14 березня 2020 року, виданого приватним нотаріусом БРНО Київської області Колейчиком Володимиром Вікторовичем, про стягнення з боржника ОСОБА_1 коштів у розмірі 8531,97 гривень.
У відповідності до ст.ст. 24, 26 Закону України «Про виконавче провадження» 27 березня 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61663608.
Того ж дня, керуючись вимогами статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень і рішень інших органів», частини 3 статті 40, статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди.
27 березня 2020 року приватний виконавець, керуючись статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження», пунктом 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Міністерством юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (зі змінами), виніс постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
Окрім того, 27 березня 2020 року приватним виконавцем, керуючись статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт коштів боржника.
27 березня 2020 року приватним виконавцем, керуючись статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про майна коштів боржника.
24 квітня 2020 року приватний виконавець, керуючись статтями 68, 69, 70 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
Крім того, керуючись вимогами п. 9 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із погашенням боржником заборгованості у повному обсязі, 05 листопада 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 61663608, якою скасовано всі вжиті заходи примусового виконання рішення.
Вважаючи, свої права порушеними в частині прийняття постанови від 27 березня 2020 року про арешт коштів боржника ВП № 61663608 , позивач звернулася до суду з даним позовом.
          Вищенаведені обставини підтверджені належними та допустимими доказами, і не є спірними. 
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно з вимогами ч.2 ст.17 КАС України, особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову.
Водночас, у відповідності до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог.
Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. При цьому слід ураховувати, що в такому разі в мотивувальній частині рішення суд повинен навести відповідне обгрунтування.
Проте, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам КАС України, оскільки в ньому не надано правової оцінки діям приватного виконавця щодо винесення постанови про арешт коштів, які були предметом розгляду даної справи, та не наведено правового обгрунтування необхідності виходу за межі заявлених позовних вимог.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги,  що таким чином суд фактично позбавив відповідача можливості подання заперечень та наведення обгрунтувань правомірності вчинення останнім дій щодо прийняття виконавчого документа до виконання, чим порушив засади змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, які встановлені ч. 1 ст. 9 КАС України.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було допущено істотні порушення норм процесуального права, тому рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в межах доводів і вимог позовної заяви.
Так, у відповідності до Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №   №1404-VІІІ (далі Закон №1404-VІІІ в редакції чинній на момент прийняття спірної постанови) підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VІІІ).
Згідно ст. 5 Закону №1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 26 Закону №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
Відповідно до частин першої-четвертої  статті 48 Закону №1404-VІІІ звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.
Проте, згідно з ч.2 ст.48 Закону №1404-VІІІ забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
Відповідно до ст.73 Закону №1404-VІІІ стягнення не може бути звернено на такі виплати: 1) вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника; 2)компенсацію працівнику витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; 3) польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; 4) матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; 5) допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; 6) одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини; 7) допомогу при усиновленні дитини; 8) допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; 9) допомогу на дітей одиноким матерям; 10) допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; 11) допомогу на лікування; 12) допомогу на поховання; 13) щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; 14) дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання.
Як слідує з матеріалів справи на підставі отриманої інформації приватним виконавцем прийнято рішення про накладення арешту на кошти, що містяться на банківських рахунках позивача.
Водночас, відповідно до ч.3 ст.52 Закону №1404-VІІІ не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.
Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Тобто, у випадку накладення приватним виконавцем арешту на кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом, передбачено відповідний порядок дій банку, іншої фінансової установи, при цьому постанова про арешт коштів боржника в цій частині не підлягає до виконання.
Як вказує позивач, виконавцем накладено арешт на рахунок позивача, який використовується для виплати соціальної допомоги на утримання дітей.
Колегія суддів зазначає, що стаття 68 Закону № 1404-VIII містить такі приписи:
1. Стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.
2. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
3. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.
Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону №1404-VIII встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.
Отже, виконуючи виконавчий напис, приватний виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону №1404-VIII повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону № 1404-VIII.
Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону № 1404-VIII).
Матеріалами справи не спростовано прийняття АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Райффайзен Банк Аваль» постанови відповідача про арешт коштів боржника від 27 березня 2020 року, отже, наявні підстави вважати, що рахунки, на кошти, на яких накладено арешт, не відносяться до рахунків із спеціальним режимом використання або інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом.
Тобто, арештовані рахунки не є рахунками зі спеціальним режимом використання, оскільки не відповідають визначеним законодавством ознакам такого рахунку, а тому банками було прийнято до виконання постанову приватного виконавця про арешт коштів боржника.
Крім того, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
А відповідно до абз. 2 ч. 2 цієї ж статті, виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.
Слід звернути увагу, що Верховний Суд в ухвалі від 07 лютого 2019 року у справі № 727/6404/18-зазначив, що у разі, коли банком при виконанні постанови державного виконавця не було враховано вказане в постанові застереження щодо непоширення арешту на кошти на рахунках, накладення арешту та/або звернення на які заборонено законом, державний виконавець не може відповідати за такі дії іншої юридичної особи.
Повідомлення про режим рахунку боржника законодавство покладає на фінансову установу.
Жодних документів з повідомленням про те, що на кошти, які знаходяться на рахунку Боржника, заборонено звертати стягнення від банківської установи, на адресу приватного виконавця не надходило.
Отримуючи постанову про арешт коштів, фінансова установа не накладає арешт на кошти, що знаходяться на спеціальних рахунках, та повідомляє про це виконавця.
Таким чином, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» банківські установи - АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Райффайзен Банк Аваль» повинні визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та у разі їх знаходження на рахунку, на кошти, на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Разом з тим, матеріали справи не містять будь-які договори, які укладені з банком - АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Райффайзен Банк Аваль» та клієнтом - ОСОБА_1 про те, що карткові рахунки відкриті виключно для виплат заробітної плати, стипендії, пенсії, соціальної допомоги.
Відтак, аргументи позивача про те, що кошти на такому рахунку не можуть бути арештованими з підстав зарахування на нього соціальної допомоги є безпідставними, а тому колегія суддів приходить до висновку, що приватний виконавець наклав арешт згідно із законом та підстави для його скасування відсутні.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, відповідачем доведено правомірність своєї позиції, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
За змістом ч. 1  ст. 317  КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 229, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд 

                                           П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2021 р.  задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 квітня 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про визнання протиправними дій та скасування постанови про арешт коштів - скасувати.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про визнання протиправними дій та скасування постанови про арешт коштів - відмовити.
Постанова  суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                                                                                                                                                                

Колегія суддів:                                                                                                     О.В. Карпушова 

                                                                                                              Л.В. Губська
                                                                                                        
                                                                                                    О.В. Епель