ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року 
м. Київ
справа № 320/8499/20
адміністративне провадження № К/9901/12071/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого – Губської О. А.,
суддів: Калашнікової О.В., Мартинюк Н.М.,
розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до начальника першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшого лейтенанта Гончар Тетяни Олегівни, Служби безпеки України, Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), третя особа - Адміністрація Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та скасування рішень, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року, прийняте у складі судді Балаклицького А.І., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від    15 березня 2021 року, ухвалену у складі колегії суддів: Вівдиченко Т.Р. (головуючий), Безименної Н.В., Черпіцької Л.Т.,
І. Суть спору:
1.  ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до начальника першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшого лейтенанта Гончар Тетяни Олегівни, Служби безпеки України, в якому просив суд:
1.1. визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо складання довідки про наявність підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду щодо громадянина Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) та скасувати довідку про наявність підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 ;
1.2. визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо прийняття постанови від 10.08.2020 та скасувати постанову від 10.08.2020 Служби безпеки України про заборону в`їзду громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 ;
1.3. визнати протиправними дії начальника першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшого лейтенанта ОСОБА_3 та скасувати рішення начальника першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшого лейтенанта Гончар Тетяни Олегівни про відмову у перетині державного кордону на в`їзд в Україну громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 .
2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 18.08.2020 йому як громадянину Ізраїлю, який має посвідку про постійне проживання в Україні, рішенням начальника першого відділення інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_2 " старшим лейтенантом ОСОБА_3 відмовлено у перетині державного кордону на в`їзд в Україну з підстав того, що відносно нього є рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну. Позивач зазначає, що 01.09.2020 йому стало відомо, що начальник першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старший лейтенант ОСОБА_3 при прийнятті рішення від 18.08.2020 про відмову у перетині державного кордону на в`їзд в Україну виконувала доручення Служби безпеки України щодо заборони позивачу перетнути кордон України, а саме постанову від 10.08.2020 про заборону в`їзду в Україну громадянину ОСОБА_4 . Позивач вважає, що в постанові про заборону в`їзду в Україну від 10.08.2020 відсутні конкретні факти, які б свідчили про вчинення ним суспільно небезпечного діяння, а також відсутня достатня інформація, яка б свідчила про вчинення ним суспільно небезпечного діяння, яке б становило загрозу національній безпеці України або громадському порядку, у зв`язку з чим остання підлягає визнанню протиправною та скасуванню. При цьому, позивач звертає увагу на те, що постанова від 10.08.2020 щодо заборони в`їзду в Україну прийнята з явним порушенням вимог Інструкції про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої   наказом Служби безпеки України від 01.06.2009 №344, та за відсутності повного встановлення та з`ясування фактичних обставин при їх складанні, що в подальшому призвело до необґрунтованого прийняття на її підставі органами Державної прикордонної служби рішення про відмову у перетині державного кордону на в`їзд в Україну. Наголошує, що наявність оскаржуваних постанови від 10.08.2020 та рішення від 18.08.2020 обмежує право позивача на в`їзд на територію України, а також суттєво обмежує можливості щодо реалізації своїх прав, які закріплені ст. 18 Загальної декларації прав людини, протоколом №4 до   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   та ст.ст.   26,   33 Конституції України.
3. Відповідачі позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
4. ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином держави Ізраїль, що підтверджується копією паспортного документа № № НОМЕР_2 , який видано 20.11.2019.
5. 18.08.2020 у пункті пропуску через державний кордон "Бориспіль" під час здійснення прикордонного контролю на в`їзд в Україну відносно громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбулось спрацювання бази даних Державної прикордонної служби України з індексом "Д" - доручення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства протягом строку, встановленого уповноваженим державним органом.
6. Так, у зв`язку зі збігом інформації про особу, яка перетинає державний кордон, а саме відносно громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з інформацією, що зберігається в оперативних базах даних системи "Гарт-1" за індексом "Д", було виконано алгоритм дій, передбачений Порядком №535 та у зв`язку з підтвердженням інформації, начальником першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшим лейтенантом ОСОБА_3 відповідно до ч. 1   ст. 14 Закону України "Про прикордонний контроль"   прийнято рішення від 18.08.2020 про відмову у перетині державного кордону на в`їзд в Україну громадянину Ізраїлю ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 .
7. Рішення від 18.08.2020 про відмову у перетині державного кордону на в`їзд в Україну громадянину ОСОБА_4 було прийнято на підставі постанови Служби безпеки України про заборону в`їзду в Україну від 10.08.2020.
8. Відповідно до вказаної постанови Служби безпеки України від 10.08.2020 заборонено громадянину держави ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзд на територію України строком на 3 (три) роки до 10.08.2023.
9. Зі змісту постанови Служби безпеки України від 10.08.2020 про заборону в`їзду в Україну громадянину ОСОБА_4 слідує, що Службою безпекою України було отримано у встановленому законом порядку дані, згідно з якими ОСОБА_1 перебуває в Україні з метою керівництва злочинною організацією, яка вчинятиме тяжкі чи особливо тяжкі злочини. Крім того, Джабалі Мухаммад сприятиме зустрічам представників злочинних організацій або організованих груп для розроблення планів і умов спільного вчинення злочинів, матеріального забезпечення злочинної діяльності чи координації дій об`єднань злочинних організацій або організованих груп.
10. З урахування зазначеного, Служба безпеки України на виконання   статті 2 Закону України "Про Службу безпеки України", з метою своєчасного попередження протиправних проявів, які безпосередньо загрожують життєво важливим інтересам України, для забезпечення національної безпеки України та охорони громадського порядку, а також керуючись   ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", Порядком, затвердженим   постановою Кабінету міністрів України №280 від 17.04.2013   дійшла висновку, що дії громадянина ОСОБА_4 суперечать інтересам забезпечення державної безпеки України.
11. Постанова Служби безпеки України про заборону в`їзду в Україну від 10.08.2020 прийнята на підставі довідки щодо підстав для заборони в`їзду в Україну від 10.08.2020 №14/15760, яка містить гриф обмеження доступу "Для службового користування" та є службовою інформацією оперативного характеру, розголошення якої може призвести до негативних наслідків у сфері забезпечення державної безпеки.
12. Не погоджуючись з такими діями та рішеннями відповідачів, позивач звернувся з цим позовом до суду.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
13. Київський окружний адміністративний суд рішенням від 23 листопада 2020 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2021 року, у задоволенні позовних вимог відмовив.
14. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що оскаржувана постанова прийнята в порядку, визначеному   Інструкцією про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої   наказом Служби безпеки України від 01.06.2009 №344 та містить виклад обставин, наявність яких є необхідною для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну, а також повністю відповідає Формі, встановленій у додатку до   Інструкції про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої   наказом Служби безпеки України від 01.06.2009 №344. Вказав, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави Україна, і, обґрунтовуючи застосування такого права певними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України, а тому довідка про наявність підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду громадянину ОСОБА_4 та постанова від 10.08.2020 про заборону в`їзду громадянину ОСОБА_4 прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства України. Крім того зазначено, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 18.08.2020 було прийнято правомірно, оскільки на цей час відносно позивача було наявне рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
15. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій,  посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
16. Нормативними підставами для касаційного оскарження судових рішень в цій справі позивач зазначив пункти 1 і 4 частини четвертої   статті 328 КАС України. Щодо першої підстави, то заявник пояснив, що апеляційним судом не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2020 року (справа № 815/5194/17) та від 13 травня 2020 року (справа №815/6181/17).
17. Зазначає, що справа має виняткове значення для нього, оскільки ОСОБА_1 , якому заборонено в`їзд в Україну строком на 3 роки, має тісні родинні зв`язки в Україні, а саме одружений з громадянкою України ОСОБА_5 , яка ІНФОРМАЦІЯ_3 народила доньку позивача Джабалі Афіну.
18. В обґрунтування вимог касаційної скарги позивач зазначає, що застосування судами в оскаржуваних рішеннях ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» як самостійної підстави для прийняття Службою безпеки України рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину ОСОБА_4 є неприпустимим та не відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 24 вересня 2020 року (справа № 815/5194/17) та від 13 травня 2020 року (справа №815/6181/17). Так, з вказаних правових позицій вбачається, що застосування ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» повинно здійснюватися одночасно із застосуванням ст.19 Конституції України та норм відповідної Інструкції про порядок прийняття рішення про заборону в`їзду, які кореспондують приписам ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». З урахуванням висновків Верховного Суду, Служба безпеки України як суб`єкт владних повноважень, при прийнятті рішення про заборону в`їзду в Україну Джабалі Мухаммаду зобов`язана була мотивувати його у відповідній довідці. Для прийняття Службою безпеки України, як одним із уповноважених органів, зазначених у ч. 3 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» повинні бути підстави, які викладені в Інструкції про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої   наказом Служби безпеки України від 01.06.2009 №344.
18.1. Скаржник зазначає, що апеляційний суд безпідставно не застосував при прийнятті рішення норми матеріального права, а саме положення пункту 2 Інструкції № 344 згідно якого, рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається в інтересах забезпечення безпеки України у разі, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку про факт вчинення нею суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції СБ України. Крім того, обов`язковою складовою змісту довідки СБУ про наявність підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду згідно підпункту 2 пункту 3 Інструкції № 344 є обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду (викладаються згідно з пунктом 2 цієї Інструкції із зазначенням фактів вчинення особою суспільно небезпечного діяння та посиланням на відповідну статтю Кримінального кодексу України). 
18.2. Скаржник зазначає, що підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду Службою безпеки України є виключно інформація про факт вчинення, а не ймовірного вчинення, особою суспільно небезпечного діяння, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України та яке віднесено до компетенції СБУ, що має бути викладено у довідці та у постанові, прийнятій на підставі довідки. Разом з тим, у Довідці від 10.08.2020 року № 14/1576 відсутні посилання на конкретну статтю Кримінального кодексу України, що також було встановлено судами попередніх інстанцій. Припущення у довідці та постанові про нібито можливість вчинення позивачем суспільно небезпечних діянь, не містять посилання на жодну зі статей, які відносяться до підслідності СБУ. Встановлені судами обставини, вказують на те, що довідка від 10.08.2020 року № 14/1576 та постанова про заборону в`їзду в Україну не відповідають вимогам Інструкції № 344, а тому з огляду на неправильне застосування ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», незастосування положень Інструкції № 344, ст.19 Конституції України, без урахування висновків Верховного Суду, судами першої та апеляційної інстанції було зроблено помилковий висновок про те, що Служба безпеки України надала суду належні та допустимі докази законності рішення про заборону в`їзду в Україну позивачу.
18.3. Позивач звертає увагу, що оскаржувані рішення були обґрунтовані виключно превентивним заходами, припущеннями та формальними посиланнями на завдання Служби безпеки України в рамках контррозвідувальної діяльності, Проте, Законом України «Про Службу безпеки України» та Законом України «Про національну безпеку» не передбачено порядок прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну, якщо це зумовлено контррозвідувальною діяльністю. Служба безпеки України не надала суду належні, допустимі та достатні докази того, що відносно ОСОБА_1 нібито проводилася контррозвідувальна діяльність, контррозвідувальна справа відсутня. Також в матеріалах справи відсутнє доручення Служби безпеки України за індексом «І», в якому повинен зазначатися номер контррозвідувальної справи. Скаржник додає, що відносно однієї особи може бути лише одне з 6 видів доручень, передбачених у п. 5 Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 280 від 17 квітня 2013 року. Відносно позивача це було доручення за індексом «Д», що не пов`язане з контррозвідувальною діяльністю. Зазначає, що службовою особою органу Держприкордонслужби України не виконувався алгоритм дій, передбачений у п. 4 Розділу II Порядку дій уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України в разі виявлення в пунктах пропуску через державний кордон України та контрольних пропускних пунктах в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду за неї осіб, стосовно яких надано доручення, та порядок взаємодії органів охорони державного кордону з уповноваженими державними органами, які надали доручення, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 535 від 23.06.2017 для виконання доручення за індексом «І». Так, судами в оскаржуваних рішеннях було встановлена обставина наявності доручення щодо позивача з індексом «Д» (доручення щодо заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства протягом строку, установленого уповноваженим державним органом), а не з індексом «І» (доручення щодо інформування про факт перетинання державного кордону особами, стосовно яких уповноваженими державними органами проводяться контррозвідувальні або розвідувальні заходи). У дорученні відсутнє посилання на номер контррозвідувальної справи як обов`язковий реквізит доручення згідно з формою затвердженою як додаток до Порядку № 280 від 17.04.2013. Серед правових підстав відсутнє посилання на ЗУ «Про контррозвідувальну діяльність». 
18.4. Щодо іншої правової підстави для касаційного оскарження судових рішень в цій справі (пункт 4 частини четвертої   статті 328 КАС) позивач зазначив, що всупереч вимог ст. 90 КАС України, судами неповно досліджено доказ - довідку від 10.08.2020 року № 14/15760 на предмет її відповідності не лише підпункту 3 п. 2 Інструкції № 344, а й на предмет інших підпунктів п. 3 вказаної Інструкції, а також не досліджено інші докази, які надавалися позивачем на підтвердження недопустимості доказу - довідки від 10.08.2020 року № 14/15760 - для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину ОСОБА_4 . Крім того зазначає, що всупереч вимог ст. 9, ч. 1 ст. 77, ч. 1 ст. 80 КАС України, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції грубо порушено принцип змагальності сторін та право позивача подачу доказів та витребування доказів у разі неможливості самостійно їх надати.
18.5. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції помилково віднесено справу за позовом ОСОБА_1 до справи незначної складності та порушено право позивача на розгляд справи у судовому засідання з повідомленням сторін.
19. Окремий контрольно-пропускний пункт "Київ" Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) та Служба безпеки України у відзивах на касаційну скаргу вказують на її безпідставність та просять залишити її без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін.
V. Джерела права й акти їх застосування
20. За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
21. Статтею 33 Конституції України   закріплено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
22.   Відповідно до частини першої   статті 26 Конституції України   іноземці та особи   без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими   Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
23.   Згідно з Протоколом №4 до   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені   законом   і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (пункти 1-3 статті 2).
24.   Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає   Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від   22 вересня 2011 року №3773-VI   (далі - Закон №3773-VI), у частині третій статті 3 якого закріплено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися   Конституції   та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
25.   Приписи   статті 13 Закону №3773-VI   установлюють підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, відповідно до частини першої якої в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;      якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.
26.   За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України (частина друга   статті 13 Закону №3773-VI).
27.  Згідно частини 1  статті 19 Закону України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018    року №    2469-VIII  (далі - Закон №    2469-VIII), Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, економічної та інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці. 
28. Пунктом 4  статті 1 Закону №    2469-VIII  визначено, що державна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від реальних і потенційних загроз невоєнного характеру.
29. У відповідності до п. 10 ч. 1  ст. 1 Закону №    2469-VIII, національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.
30.   Згідно зі   статтею 1 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року №2229-XII   (далі - Закон №2229-XII) Служба безпеки України - це державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України.
31.   На Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України (стаття 2 Закону №2229-XII).
32.   Приписами частини першої статті   5   та пункту 2 частини першої статті   6 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» від 26 грудня 2002 року №374-IV  обумовлено, що Служба безпеки України є спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності, підставами для проведення якої  є виконання визначених   законом   завдань, зокрема, щодо контррозвідувального захисту органів державної влади, правоохоронних і розвідувальних органів, охорони державної таємниці.
33.   Відповідно до частини третьої   статті 13 Закону №3773-VI   рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.
34.   Згідно з пунктом 13 статті 24 Закону №2229-XII Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
35. Порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи) визначає Інструкція про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена   наказом Служби безпеки України від 01 червня 2009 року №344, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2009 року за №785/16801 (далі -   Інструкція №344), відповідно до абзацу першого пункту 2 якої (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рішення про заборону в`їзду в Україну особі (далі - рішення про заборону в`їзду) приймається в інтересах забезпечення безпеки України у разі, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому   законом   порядку, про факт вчинення нею суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції Служби безпеки України. За інформацією, одержаною від органу безпеки іноземної держави, рішення про заборону в`їзду приймається в порядку, передбаченому цією   Інструкцією   та відповідним міжнародним договором України.
36.   Пунктом 3   Інструкції №344   передбачено, що у разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду функціональним підрозділом Центрального управління, регіональним органом готується довідка, у якій зазначаються: 1) дані про особу, якій передбачається заборонити в`їзд в Україну: прізвище, ім`я, друге   ім`я, по батькові (українськими та латинськими літерами), число, місяць, рік народження, стать, громадянство (підданство) або країна постійного проживання, а також за наявності - дані національного паспорта або іншого документа, який посвідчує особу (вид, серія, номер, орган, який видав, дата видачі), місце народження, місце роботи, посада, місце проживання, контактний телефон; 2) обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду (викладаються згідно з пунктом 2 цієї   Інструкції   із зазначенням фактів вчинення особою суспільно небезпечного діяння та посиланням на відповідну статтю   Кримінального кодексу України); 3) в чому саме полягають інтереси забезпечення безпеки України - захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян, забезпечення охорони державної таємниці; 4) пропонований строк заборони в`їзду в Україну особі (від шести місяців до п`яти років); 5) відомості, що обґрунтовують обрання строку заборони в`їзду в Україну особі, зокрема: обставини і характер вчинення особою суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за інформаційними системами і оперативними обліками Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України та банку даних Національного центрального бюро Інтерполу в Україні; наявність родинних зв`язків в Україні (дружини або чоловіка, дітей, батьків, осіб, які перебувають під її опікою чи піклуванням); наявність майнових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами в Україні.
37.   Згідно з пунктом 4   Інструкції №344   довідка, підготовлена регіональним   органом, направляється на погодження функціональному підрозділу Центрального управління по лінії роботи. Начальник функціонального підрозділу Центрального управління зобов`язаний не пізніше десятиденного строку погодити довідку та повернути її регіональному органу, а якщо правових підстав для прийняття рішення про заборону недостатньо - повернути довідку без погодження з відповідним письмовим обґрунтуванням. Вимога щодо строку погодження довідки не поширюється на випадок, передбачений пунктом 5 цієї   Інструкції.
38.   Пунктом 6   Інструкції №344   установлено, що на підставі відомостей, викладених у довідці, у функціональному підрозділі Центрального управління, регіональному органі готується постанова про заборону в`їзду в Україну (додаток до Інструкції). Викладення інформації з обмеженим доступом у постанові не допускається.
39. Постанова складається у двох примірниках, які підписуються оперативним співробітником, та погоджуються: у Центральному управлінні - начальником функціонального підрозділу або його заступником; у регіональному органі - начальником органу або його заступником. Примірники постанови затверджуються Головою СБ України або його першим заступником чи заступником відповідно до розподілу функціональних обов`язків. Строк заборони в`їзду в Україну особі обчислюється з дати затвердження постанови. (пункт 7   Інструкції №344).
40.   Згідно з пунктом 8   Інструкції №344 перший   примірник затвердженої постанови та довідка зберігаються в підрозділі органу, який виніс постанову.   Другий примірник постанови, завірений гербовою печаткою, направляється в Департамент контррозвідки Служби безпеки України. Направлення Державній прикордонній службі України доручення щодо заборони в`їзду в Україну особи забезпечується Департаментом контррозвідки Служби безпеки України відповідно до Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року №280.
VI. Висновок Верховного Суду
41. Відповідно до частини першої   статті 341 КАС України   суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
42. Зі змісту ухвали Верховного Суду від 15 квітня 2021 року слідує, що провадження у справі відкрито з підстав, зокрема, визначених пунктом першим частини четвертої   статті 328 КАС України, з посиланням у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2020 року (справа №815/5194/17) та від 13 травня 2020 року (справа №815/6181/17).
43. Відповідно до пункту 1 частини четвертої   статті 328 КАС України   підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
44. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
45. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
46. Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
47. Так, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.
48. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19,      пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).
49. У справах №№815/5194/17, 815/6181/17, на які посилається скаржник як приклад неоднакового застосування норми права у подібних правовідносинах, предметом розгляду були рішення Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства та постанови Одеського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про заборону в`їзду в Україну строком на три роки. Відповідно до зазначених постанов встановлено порушення позивачами  у пункті пропуску через державний кордон України правил перетинання державного кордону України, у зв`язку з чим відповідно до частини першої   статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»   відповідач постановив заборонити позивачу в`їзд в України строком на три роки.
50. У справі, що розглядається предметом розгляду є рішення начальника першого відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль-2" Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" старшого лейтенанта Гончар Тетяни Олегівни про відмову у перетині державного кордону на в`їзд в Україну та постанова Служби безпеки України про заборону в`їзду в Україну строком на три роки, зі змісту якої слідує, що Службою безпекою України було отримано у встановленому законом порядку дані, згідно яких позивач перебуває в Україні з метою керівництва злочинною організацією, яка вчинятиме тяжкі чи особливо тяжкі злочини та сприятиме зустрічам представників злочинних організацій або організованих груп для розроблення планів і умов спільного вчинення злочинів, матеріального забезпечення злочинної діяльності чи координації дій об`єднань злочинних організацій або організованих груп.
51. При цьому, рішення про відмову у перетині державного кордону на в`їзд в Україну позивачу було прийнято на підставі пункту другого частини першої статті 8 Закону України «Про прикордонний контроль» (наявність рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну, а саме - постанови Служби безпеки України про заборону в`їзду в Україну). Разом з тим, у справах №№815/5194/17, 815/6181/17 такі рішенні були прийняті до винесення постанови про заборону в`їзду в Україну, на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про прикордонний контроль» (не підтвердження мети запланованого перебування на території України).
52. Крім того, при прийнятті рішень у справах №№815/5194/17, 815/6181/17 суди керувалися нормами Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої   Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05 грудня 2011 року №946, а при прийнятті рішення у розглядуваній справі – нормами Інструкції про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена   наказом Служби безпеки України від 01 червня 2009 року №344.
53. Таким чином, з аналізу справ №№815/5194/17, 815/6181/17 та справи № 320/8499/20, колегією суддів Верховного Суду встановлено, що правовідносини, які вирішувалися у цих справах не є подібними.
54. Відповідно до пункту 5 частини першої   статті 339 КАС України   суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої   статті 328 цього Кодексу   судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
55. За таких обставин, касаційне провадження, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої   статті 328 КАС України, підлягає закриттю.
56. Щодо касаційного провадження, відкритого з підстави, передбаченої пунктом 4 частини четвертої   статті 328 КАС України, то варто зазначити таке.
57. Адміністративний суд, у силу вимог частини другої   статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України   (далі -   КАС України), в порядку судового контролю за оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен перевірити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією   та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед   законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
58.   Суб`єкт владних повноважень, у свою чергу, повинен довести суду правомірність своїх рішень та дій належними, допустимими і достатніми доказами.
59.   Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій, Службою безпеки України прийнято постанову від 10 серпня 2020 року, якою заборонено громадянину держави ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзд на територію України строком на 3 (три) роки до 10.08.2023 року.
60. Вищевказана постанова прийнята на підставі Довідки Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України щодо підстав для заборони в`їзду в Україну від 10 серпня 2020 року №14/15760.
61. Вказана довідка має гриф «Для службового користування» і містить визначений   Інструкцією №344   виклад обставин, наявність яких є необхідною для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну.
62.   На підставі зазначеної довідки відповідачем прийнято оскаржувану постанову про заборону громадянину держави Ізраїль Джабалі Мухаммаду в`їзду на територію України строком на три роки до 10 жовтня 2023 року, яка є обґрунтованою та вмотивованою, а також надано доручення Державній прикордонній службі України про заборону в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства протягом строку, встановленого уповноваженим державним органом.
63.   Ураховуючи встановлені   судами попередніх інстанцій обставини цієї справи в сукупності та правове регулювання, Верховний Суд уважає обґрунтованими їхні висновки про доведеність відповідачами правомірності оскаржуваних дій та рішень.
64.   Суди першої та апеляційної інстанцій правильно виходили з того, що право на обмеження доступу до території держави для осіб, які не є громадянами цієї держави, є суверенним правом Держави Україна, і, обґрунтовуючи застосування такого права відповідними припущеннями та посиланнями на інтереси держави, відповідач діяв у межах наданих йому законодавством повноважень.
65.   Позивач, посилаючись на те, що довідка, яка передувала прийняттю постанови про заборону йому в`їзду на територію України, як і оскаржувана постанова обов`ково має містити інформацію про факт вчинення, а не ймовірного вчинення, особою суспільно небезпечного діяння, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України та яке віднесено до компетенції СБУ, невірно трактує пункт 3   Інструкції №344. Рішення про заборону в`їзду на територію України, прийняте Службою безпеки України у рамках здійснення завдань, покладених на неї законодавством України, має превентивний (попереджувальний) характер, відповідно, прийняттю такого рішення не обов`язково має передувати здійснення особою порушення законодавства та наявність кримінальних проваджень. Окрім того,   пункт 3 Інструкції №344   не визначає обов`язковою умовою зазначення у довідці всіх перелічених у цьому пункті позицій.   
66.   Служба безпеки України, як державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку України, наділена компетенцією надавати оцінку наявності в діях відповідних суб`єктів загроз (реальних та/або потенційних) національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України тощо та приймати за результатами такої оцінки відповідне рішення, спрямоване, окрім іншого, на попередження загроз, прямий або опосередкований вплив на фактори запобігання їхньому виникненню, а також локалізацію та усунення загроз.
67.   Щодо відсутності у довідці, як і в оскаржуваній постанові, посилань на порушення позивачем статей   Кримінального кодексу України, про що вказує останній, необхідно зазначити, що метою контррозвідувальної діяльності є, перш за все, попередження вчинення злочину, тоді як завданням оперативно-розшукової діяльності є пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння (вже вчинені чи вчинення яких триває), відповідальність за які передбачена   Кримінальним кодексом України. Наявність даних в Єдиному реєстрі досудових розслідувань є наслідком саме оперативно-розшукової діяльності, контррозвідувальні ж заходи здійснюються Службою безпеки України до вчинення протиправних дій, з метою їхнього недопущення.
68.   Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного    Суду від 27 травня 2021 року у справі №826/9102/18.
69. Щодо доводів скаржника про те, що Служба безпеки України не надала належні, допустимі та достовірні докази щодо отримання інформації у встановленому   законом   порядку відносно позивача, Суд зазначає, що як вірно зауважено судом апеляційної інстанції інформація, що міститься в Довідці Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України щодо підстав для заборони в`їзду в Україну від 10 серпня 2020 року №14/15760, підтверджується наданим СБУ суду апеляційної інстанції листом Міністерства громадської безпеки та Поліції Держави Ізраїль від 05 березня 2021 року №-7871-01-2021 з грифом ДСК, з якого вбачається, що вказана інформація, також, надавалася Службі безпеки України листом від 25 червня 2020 року   
70.   Щодо посилань скаржника на те, що Служба безпеки України не надала суду належні, допустимі та достатні докази того, що відносно ОСОБА_1 проводилася контррозвідувальна діяльність та на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права суди надали неправильну оцінку доказу - дорученню Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 10.08.2020  № 14/3/1-15765нт, оскільки в матеріалах справи відсутнє доручення Служби безпеки України за індексом «І», в якому повинен зазначатися номер контррозвідувальної справи, а службовою особою органу Держприкордонслужби України, відповідно не виконувався алгоритм дій, передбачений Порядком для виконання доручення за індексом «І», колегія суддів зазначає, що вказані доводи не були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанції, а тому суд касаційної інстанції діє в межах повноважень, визначених   статтею 341 КАС України, і не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
71. При цьому, право позивача на особисте життя ставиться у противагу інтересам національної безпеки та економічного добробуту держави, що, на думку Суду, виправдовує застосовані до позивача заходи втручання у його права, гарантовані статтею 8 Конвенції. 
72. Стосовно доводів скаржника про необхідність розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження потрібно зауважити таке.
73. За змістом пункту 10 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього      Кодексу      справами незначної складності є, зокрема, інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
74. Відповідно до частини першої   статті 257 КАС України   за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
75. За частиною другою   статті 257 КАС України   за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
76. Згідно з частиною третьою   статті 257 КАС України   при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
77. Отож, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті   12, частиною четвертою статті   257 КАС України).
78. Згідно з частиною четвертою статті 257 КАС України такими винятками є справи у спорах: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
79. Ця справа не належить до категорії справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного провадження у значенні згаданих статей.
80. В свою чергу, за змістом пункту 11 частини шостої статті 12 КАС України, справами незначної складності є, зокрема, справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.
81. З огляду на те, що предметом оскарження в цій справі є рішення про заборону позивачу в`їзду в Україну та відмову в перетинанні державного кордону, спірні правовідносини, що склались, відносяться до справ незначної складності.
82. При цьому, розгляд цієї справи за правилами спрощеного провадження не вплинув на остаточний результат касаційного перегляду оскаржених судових рішень.
83. У контексті аргументів позивача про порушення судами норм   КАС України   щодо оцінки доказів, Верховний Суд уважає за необхідне вказати, що касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про порушення судами норм   КАС України   при оцінці доказів, що мали наслідком неправильне вирішення спору, а свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
84.   Водночас Суд наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їхня переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
85.   Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Рябих проти Росії", "Нєлюбін проти Росії"), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
86. Доводи та аргументи касаційної скарги переважно зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і свідчать про незгоду скаржника з правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
87. З огляду на встановлені судами обставини справи, Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, щодо правомірності дій та рішень відповідачів, у зв`язку з чим суди дійшли до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
88. Ураховуючи викладене колегія суддів уважає, що рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального   закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
89. У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
90. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, Верховний Суд вважає, що ключові аргументи касаційної скарги отримали достатню оцінку.
91. З огляду на викладене, Верховний Суд уважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій правильними і обґрунтованими, такими, що відповідають нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх не спростовують, у зв`язку з чим підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.
92.   За таких обставин, зважаючи на приписи   статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
IХ. Судові витрати
93.   З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями   341,   345,   349,   350,   355,   356,   359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
П О С Т А Н О В И В :
1.   Касаційне провадження, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої   статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2021 року у справі №320/8499/20 закрити.
2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
3.   Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2021 року в  справі №320/8499/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. А. Губська

Судді                                                                                                    О.В. Калашнікова

                                                            Н.М. Мартинюк