ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 липня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 915/1181/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Ярош А.І.
суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,
секретар судового засідання  Молодов В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Інтер”
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 23 березня 2021 року
у справі №915/1181/20
за позовом: Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Інтер”, 01133, м. Київ, вул. Л. Первомайського, буд. 11, код ЄДРПОУ 31306940
до відповідача: Приватного підприємства “Воронівка Агро”, 56540, Миколаївська область, Вознесенський район, с. Воронівка, вул. Набережна, буд. 7, літера А 
про: стягнення збитків, 

за участю представників сторін:
 Від позивача -  Васюк М.М., Ордер АІ  № 1110077,  дата видачі : 29.04.21; Науково- виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Інтер”; 
від Приватного підприємства “Воронівка Агро”  - не з`явився.

Науково - виробниче Товариство з обмеженою відповідальністю “Агро-Інтер” звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з Приватного підприємства “Воронівка Агро” збитків у розмірі 438 800 грн., понесених внаслідок незабезпечення схоронності майна, переданого відповідачу на відповідальне зберігання.
Позовні вимоги обґрунтовано посиланням на норми ст. ст. 129-1 Конституції України, ст. 16, 22, 936, 937, 938, 942, 949, 950, 951, ч. 1,2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, ст. 224, 225 Господарського кодексу України, ст. ст. 1, ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 6, ст. 56, 58 Закону України “Про виконавче провадження”, п. 10, 13 Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 та мотивовано тим, що у зв`язку з пошкодженням та частковим зруйнуванням майна, яке було передано на відповідальне зберігання представнику відповідача, позивачеві заподіяно збитки на суму 438800,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача, адже саме на цю особу покладено обов`язок схоронності майна та повернення його власнику в належному стані.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 23 березня 2021 року у справі №915/1181/20 (Ржепецький В.О.) в задоволенні позову відмовлено.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції встановив, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження виконання п. 14 розділу VІІІ “Порядок звернення стягнення на майно боржника” Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (в редакції, чинній на 03.11.2016), зокрема складання відповідного акту опису та арешту майна та звернення державного виконавця з повідомленням до органів досудового розслідування для вирішення питання про притягнення зберігача описаного майна до відповідальності, передбаченої статтею 388 Кримінального кодексу України.
Доданий позивачем до матеріалів справи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань свідчить про те, що 17.07.2017 в реєстрі зареєстровано кримінальне провадження №12017150190002107 за заявою представника НВ ТОВ “Агро-Інтер” Васюка Миколи Миколайовича про пошкодження майна, розташованого за адресою: с. Трикрати, вул. Гагаріна, 102.
Надані позивачем звіти про оцінку майна ТОВ “Консалтингова компанія “ПАРЕТО” не можуть бути визнані належними та допустимими доказами на підтвердження розміру завданих збитків, оскільки з них вбачається, що замовником оцінки майна є позивач, а не державний виконавець. Крім того, огляд нерухомості на дату оцінки не проводився, стан визначався на основі інформації замовника. Ознайомлення з об`єктом оцінки, його ідентифікація здійснювалася у відповідності з пп. 51, 56 Національного стандарту №1 “Загальні засади оцінки майна і майнових прав” у документарній формі на підставі інформації, наданої замовником оцінки.
Акти технічного огляду №1 від 03.11.2016 та №1 від 26.11.2019 технічного стану нерухомого майна, розташованого за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, с. Трикрати, вул. Гагаріна, 102, які використовувалися суб`єктом оціночної діяльності, складені директором НВ ТОВ “Агро-Інтер” одноособово.
Отже, крім зазначених актів, інші використані суб`єктом оціночної діяльності матеріали не містять інформації щодо технічного стану об`єкту нерухомості, суб`єктом оціночної діяльності огляд нерухомості на дату оцінки не проводився, її стан визначався на основі інформації замовника.  Таким чином, зазначені звіти про оцінку майна не можна вважати належними та допустимими доказами наявності збитків та їх розміру.
Також суд дійшов висновку, що не є належним доказом понесених збитків і заява свідка, оскільки вона містить лише узагальнене твердження про "належний технічний стан" нерухомого майна та не містить посилання на докази наявності в особи, яка її склала необхідної технічної компетенції та спеціальних знань.
Оцінивши усі наявні докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем докази на підтвердження викладених ним обставин не доводять наявності та розміру завданих збитків, а отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Науково-виробниче Товариство з обмеженою відповідальністю “Агро-Інтер” не погодилось з вказаним рішенням та звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.03.2021 у справі № 915/1181/20 та прийняти нову постанову, якою позовну заяву Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» задовольнити у повному обсязі; стягнути з Приватного підприємства «Воронівка Агро» на користь Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» збитки у розмірі 438 800,00 грн, судові витрати покласти на Відповідача.
Апелянт зазначає про процесуальні порушення суду :
-          відзив Відповідача надісланий рекомендованим листом без опису вкладення, а тому суд 1-ої інстанції мав би повернути відзив без розгляду на підставі ч. 4 ст. 170 ГПК України;
-          у відзиві ПП «Воронівка Агро» зазначає про те, що останній дізнався про справу лише 03.12.2020 року, однак апелянт вважає такі доводи необґрунтованими, адже з моменту подання позовної заяви до 03.12.2020, позивачем було відправлено на адресу Відповідача  процесуальні документи та судом направлялись ухвали  зокрема, про відкриття провадження у справі,  відкладення судового засідання, тощо. Таким чином, Відповідачу міг дізнатись про судову справу, яка перебуває на розгляді в суді 1-ої інстанції, ще у вересні 2020 року. Більше того, у відзиві невідомо, чому саме ІШ «Воронівка Агро» дізналось про справу № 915/1181/20 лише 03.12.2020 після ознайомлення з матеріалами справи, а також Відповідачем не заявлено клопотання про відновлення пропущеного процесуального строку
По суті спору скаржник зазначає, що постанова про арешт нерухомого майна від 03.11.2016 відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції, є дійсною та неоскарженою в судовому порядку.
Натомість, законодавець у пункті 14 Інструкції наділив державного виконавця правом звертатись з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення за розтрату, знищення або пошкодження майна боржника на підставі ст. 388 КК України.
Але судом 1-ої інстанції не було враховано того факту, що кримінальним процесуальним законодавством не встановлений обов`язок особи звертатись з повідомленням (заявою) про вчинення кримінального правопорушення, а також суд не може зобов`язати таку особу звернутись з таким повідомлення, зокрема шляхом зобов`язання вчинити певні дії виконавцем.
Звертає увагу суду апеляційної інстанції на тому, що 17.10.2017 НВ ТОВ «Агро-Інтер» як власник об`єкту нерухомого майна зафіксував факт пошкодження майна шляхом внесення відомостей в ЄРДР, а також було складено акт огляду місця події, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження.
Позивач як учасник даного судового провадження вже звертався з клопотанням про витребування матеріалів кримінального провадження, але таке клопотання залишилось без задоволення.
Крім того апелянт вважає, що  НВ ТОВ «Агро-Інтер» вільний в укладенні договору, має право самостійно як власник об`єкта нерухомого майна укласти договір на проведення оцінки майна та надати на підтвердження своєї правової позиції у суді.
Отже, суд 1-ої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо замовника оцінки, адже НВ ТОВ «Агро-Інтер» діяло у відповідності до чинного ЦК України та Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Щодо ретроспективної оцінки , у листі Фонду державного майна України № 10-58- 6526 від 02.04.2020 Фонд державного майна України зазначено, процес визначення вартості та проведення оцінки майна станом на дату оцінки, що суттєво відрізняється від дати складання звіту про оцінку майна або такого дослідження, є нормативно не врегульованим. Водночас, проведення такої оцінки законодавством з питань оцінки майна не заборонено.
У випадках проведення оцінки майна на дату оцінки, що суттєво відрізняється від дати складання звіту про оцінку майна, всі вихідні дані, припущення та судження виконавця базуватися на тій вихідній інформації, минулих тенденцій ринку і очікуваннях, якими він володіє на дату складання звіту або дослідження.
Отже, чинним законодавством не заборонено проводити ретроспективну оцінку.
Щодо наявності повноважень оцінювача. Позивач зазначає, що оцінку проведено у відповідності до п. 1 Національного стандарту № 1. Оцінювач Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалтингова компанія «Парето» (Ідентифікаційний код 41140790), сертифікат № 29/19 суб`єкта оціночної діяльності, виданий ФДМ України 14.01.2019, строк дії з 14.01.2019 по 14.01.2022 року. Оцінювач Холкіна Ольга Віталіївна, кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ № 6548 від 13.12.2008, видане ФДМ України, посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ № 2303-ПК від 05.02.2020.
Отже, оцінювач ТОВ «Парето» мав повноваження на проведення оцінки нерухомого майна, яке належить Позивачу.
Щодо виконання оцінювачем п. 3, 51 Національного стандарту. Відповідно до п. 51 Національного стандарту, Оцінювачем було вчинено всі дії з метою проведення оцінки:
1. Укладення договору на проведення оцінки (п. 1 звітів про оцінку майна «Підстава оцінки». Підставою для оцінки: Договір № 559/20 від 25.03.2020. Даний договір знаходиться у матеріалах справи);
2. Ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки. (п. 1 звітів про оцінку майна «Підстава оцінки». Дійсно оцінювач не був присутні на огляді об`єкту нерухомого майна, але Національний стандарт не забороняє оцінювачу проводити оцінку на підставі документів, які були надані Замовником оцінки (Позивачем).
Отже, оцінювачем було дотримано вимог п. 3, 51 Національного стандарту.
Більше того, у звітах оцінювач зазначив, що вся інформація, яка надана Замовником документально приймається як достовірна. Якби оцінювача сумнів у наданій інформації, осатаній не зміг би провести оцінку об`єктів нерухомого майна.
Щодо виконання оцінювачем п. 51, 53 Національного стандарту. Оцінювачем у звітах було здійснено всі заходи у відповідності до п. 53 Національного стандарту: п. 5 звітів «Перелік обмежень щодо застосування результатів оцінки та припущення у межах яких проводилась оцінка», п. 8 звітів «Опис об`єкта оцінки», п. 9 «Аналіз найбільш ефективного використання об`єкту оцінки», п. 11 звітів «Опис методичних підходів до оцінки», п. 12 звітів «Вибір бази та обґрунтування застосування оціночних підходів».
Варто зазначити, що у звітах оцінювачем було дотримано вимоги п. 51, 53 Національного стандарту.
Щодо виконання оцінювачем ст. 11 Закону України. У листі ФДМ України від 24.12.2019 № 1058-23169, ФДМ України вказав, що у разі неможливості особистого огляду оцінювач надає у звіті про оцінку майна відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів такої оцінки.
Отже, оцінювачем було дотримано вимог ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Щодо актів технічного стану нерухомого майна. Скаржник наголошує на тому, що до оцінки нерухомого майна, що є предметом у даній справі, не застосовується Порядок проведення обстежень прийнятих в експлуатацію об`єктів будівництва.
Зазначає про те, що жодним нормативно-правовим актом не заборонено проводити технічний огляд нерухомого майна виключно керівником підприємства, без залучення інших осіб, адже на даний час у штаті НВ ТОВ «Агро-Інтер» є лише директор ВасюкМ.Г.
Директор Васюк М.Г. має право самостійно вирішувати вектори господарської діяльності, підписувати відповідні документи, приймати рішення про списання та оприбуткування основних засобів, а також не позбавлений права самостійно підписувати будь-які акти технічного огляду. Заявою свідка директора Васюка Миколи Григоровича від 11.01.2021 лише було додатково підтверджено неналежний технічний стан об`єкта нерухомого майна після його повернення з відповідального зберігання. У заяві також міститься відмітка, що директор попереджений про кримінальну відповідальність.
Отже, за доводами апелянта, позовні вимоги про відшкодування збитків у розмірі 438 800,00 грн. підлягають задоволенню з огляду на те, що представником ПП «Воронівка Агро» не було забезпечено схоронності майна та не здійснено повернення НВ ТОВ «Агро-Інтер» в належному стані.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.05.2021 року відкрито апеляційне провадження по справі № 915/1181/20. Призначено розгляд справи на 13 липня 2021 року о 10-30 год. 
Встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання копій іншим учасникам справи; заяв чи клопотань стосовно процесуальних питань (призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення у справі спеціаліста, перекладача, вжиття заходів забезпечення позову, відводів, затвердження мирових угод тощо).  
До суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не надходив, сторони належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання, шляхом надсилання копії ухвали суду про відкриття провадження  на електронні адреси учасників справи, також представник відповідача повідомлявся про розгляд справи в суді апеляційної інстанції телефонограмою.
Представник відповідача в судове засідання 13.07.21 не з`явився. Будь-яких заяв, клопотань тощо від відповідача щодо неможливості реалізації ним своїх процесуальних прав на участь представника в судовому засіданні, про намір взяти участь у судовому засіданні, в тому числі у режимі відеоконференції,  до суду не надходило.
Суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України). В даному випадку участь представників сторін в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі “Смірнов проти України”, відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Разом із тим право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за свою природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі "Пелевін проти України").
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. 
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, Постановою відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції в Миколаївській області від 22.04.2013 відкрито виконавче провадження №37674119 про стягнення грошових коштів з Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Інтер” на користь Приватного підприємства “Воронівка Агро”.
Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції в Миколаївській області від 22.04.2013 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, грошові кошти Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Інтер”.
Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції в Миколаївській області від 12.12.2013 накладено арешт на нерухоме майно, яке належить на праві власності Науково-виробничому Товариству з обмеженою відповідальністю “Агро-Інтер”.
22.08.2014 постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції в Миколаївській області виконавче провадження №37674119 передано до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області.
26.08.2014 постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції в Миколаївській області виконавче провадження №37674119 прийнято до виконання.
03.11.2016 постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області накладено арешт на нерухоме майно: 57/100 частки нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, с. Трикрати, вул. Гагаріна, буд. 102, яке належить на праві власності позивачу.
Пунктом 3 вищезазначеної постанови відповідальним зберігачем призначено представника ПП “Воронівка Агро” Саркісяна Карена Самсоновича, якого попереджено про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна.
17.10.2017 в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №12017150190002107 за заявою представника НВ ТОВ “Агро-Інтер” Васюка Миколи Миколайовича про пошкодження майна, розташованого за адресою: с. Трикрати, вул. Гагаріна, 102.
26.11.2019 постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області виконавчий документ у рамках виконавчого провадження №37674119 повернуто стягувачу на підставі п.3 ч. 1 ст. 37 Закону України “Про виконавче провадження”, знято арешт з 57/100 частини комплексу будівель, що знаходиться за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, с. Трикрати, вул. Гагаріна, буд. 102.
Звертаючись до суду , позивач зазначив, що за період відповідального зберігання з 06.11.2016 по 26.11.2019 року майно позивача зазначено пошкодження, частина нежитлових будівель залишилась без покрівлі даху, без вікон, зруйновані несучі стіни тощо.
З огляду на вказані обставини позивач звернувся до ТОВ «Консалтингова компанія «ПАРЕТО» з метою проведення оцінки майна. 
За висновком про оцінку майна ТОВ «Консалтингова компанія «ПАРЕТО» №559/20-1, вартість майна станом на 03.11.2016 становила 756   900 грн, станом на 26.11.2019 року – 318   100 грн. 
Посилаючись на викладені обставини, НВ ТОВ “Агро-Інтер” звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 438800,00 грн у зв`язку з пошкодженням майна, яке було передане на відповідальне зберігання представнику відповідача.
Відповідно до положень ч. 1, 5 ст. 56 Закону України “Про виконавче провадження” (в редакції Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, чинного на час опису та арешту майна боржника у виконавчому провадженні ВП № 37674119 (далі - Закон) арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.
У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим.
У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються:
1) якщо опису підлягає земельна ділянка - її розмір, цільове призначення, наявність комунікацій тощо;
2) якщо опису підлягає будівля, споруда, приміщення, квартира - загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди;
3) якщо опису підлягає транспортний засіб - марка, модель, рік випуску, об`єм двигуна, вид пального, пробіг, комплектація, потреба у ремонті, колір тощо.
Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження.
Нормами ч. 1, 6 ст. 58 Закону визначено, що майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. 
Порушення заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.
Отже з моменту накладення, у межах виконавчого провадження, арешту на майно та встановлення державним виконавцем обмежень в користуванні майном, на яке накладений арешт, змінюється правовий режим використання цього майна відповідно до особливостей, визначених Законом України "Про виконавче провадження". 
Згідно з пунктом 10 розділу VІІІ “Порядок звернення стягнення на майно боржника” Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (в редакції, чинній на 03.11.2016)- дату винесення державним виконавцем постанови у виконавчому провадженні ВП № 37674119 про опис та арешт нерухомого майна, після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову. У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника повинні бути вказані:
назва кожного внесеного в постанову предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо);
якщо вилучені предмети мають ознаки дорогоцінних металів, каменів органічного та неорганічного утворення, перлів тощо, то вони ретельно описуються з визначенням усіх особливих ознак, відповідним чином пакуються в конверт, прошиваються, підписуються виконавцем та іншими учасниками, які були присутніми під час опису;
якщо проводилось опечатування предмета, зазначається, які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування;
прізвище, ім`я та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач);
відмітка про роз`яснення зберігачеві майна обов`язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт;
якщо виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження;
відмітка про роз`яснення сторонам виконавчого провадження або заставодержателю про можливість у 10-денний строк з дня винесення постанови досягти згоди щодо вартості майна та необхідність письмово повідомити про це виконавця;
зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі.
Відповідно до п. 12 розділу VІІІ Інструкції, якщо описане майно передано на зберігання не боржникові чи його представнику, а іншій особі, то постанова про опис та арешт майна (коштів) складається в чотирьох примірниках. Перший примірник залишається у провадженні виконавця, а інші - вручаються зберігачеві майна та сторонам виконавчого провадження під підпис.
Відповідно до п. 14 розділу VІІІ зазначеної Інструкції, виявивши розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення переданого на зберігання майна або встановивши інші незаконні дії з цим майном, виконавець складає про це акт і звертається з повідомленням до органів досудового розслідування для вирішення питання про притягнення зберігача описаного майна до відповідальності, передбаченої статтею 388 Кримінального кодексу України.
Отже, із змісту наведених норм законодавства витікає, що у разі проведення державним виконавцем опису і арешту майна в порядку зазначених норм Закону та Інструкції, що оформлено відповідним актом, з передачею описаного та арештованого майна на зберігання зберігачу, відповідальність за збереження цього майна покладається на зберігача, у тому числі за розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення цього майна тощо. 
Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відповідно до статті 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Згідно зі статтею 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. 
Таким чином, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка (або порушення зобов`язання); шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності шкоди. При цьому, доведенню підлягає те, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. А відтак, доводячи склад цивільного правопорушення у діях відповідача, відповідач мав довести, що його поведінка була неправомірною та протиправною. Протиправною поведінкою є різновид правової поведінки, що характеризується як соціальне відхилення від норми, зловживання правом та правопорушенням. Протиправною поведінка вважається тоді, коли суб`єкт права свідомо порушує норму права.
Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.
Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.
З аналізу вищевказаних норм законодавства, вбачається, що об`єктивною стороною правопорушення є наявність збитків в майновій сфері кредитора, протиправна поведінка, яка втілилась в невиконанні або неналежному виконанні боржником зобов`язання, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками. Відсутність хоч би одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним зобов`язань, оскільки в даному випадку його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.
Таким чином, аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка порушила зобов`язання, несе цивільно-правову відповідальність, зокрема, у виді відшкодування збитків. Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника.
За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки з заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 950 ЦК України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності.
Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 251 ЦК України, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.
У постанові Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 910/21422/16 викладено висновок про те, що внаслідок опису та арешту майна та передачі його на відповідальне зберігання фізичній особі - представнику стягувача за актом державного виконавця, саме на особу зберігача покладена відповідальність за втрату описаного та арештованого державним виконавцем майна, що передане на відповідальне зберігання зберігачеві, або порушення встановлених державним виконавцем заборон щодо розпорядження та умов щодо користування арештованим та описаним майном.
Разом з тим, згідно зі ст. 20 Закону України “Про виконавче провадження”, для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.
Як зазначено у п.8 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року №512/59, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 02.04.2012 року №489/20802 в редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2832/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 року № 1302/29432 для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна (майнових прав) - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання, а також у разі потреби - перекладача.
Відповідно до ст.57 Закону України “Про виконавче провадження” визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна. Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення.
Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.
Як вбачається з матеріалів справи, 03.11.2016 постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області накладено арешт на нерухоме майно: 57/100 частки нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, с. Трикрати, вул. Гагаріна, буд. 102, яке належить на праві власності позивачу.
Пунктом 3 вищезазначеної постанови відповідальним зберігачем призначено представника ПП “Воронівка Агро” Саркісяна Карена Самсоновича, якого попереджено про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна (т.1, а.с.21-23).

Однак,  при накладенні арешту 03.11.2016 року державним виконавцем не залучено суб`єктів оціночної діяльності для оцінки майна, на яке накладався арешт. У постанові про опис та арешт майна від 03.11.2016 не зазначено детального опису майна, яке надало б можливість  ідентифікувати стан майна (загальна площа, кількість кімнат (приміщень), їх площа та призначення, матеріали стін, кількість поверхів, поверх або поверхи, на яких розташоване приміщення (квартира), інформація про підсобні приміщення та споруди)
Також відсутні відомості у постанові державного виконавця про вартість майна станом на 03.11.2016 року, звіт про оцінку майна виконавцем не замовлявся.
Доданий позивачем до матеріалів справи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань свідчить про те, що 17.07.2017 в реєстрі зареєстровано кримінальне провадження №12017150190002107 за заявою представника НВ ТОВ “Агро-Інтер” Васюка Миколи Миколайовича про пошкодження спірного нерухомого майна, розташованого за адресою: с. Трикрати, вул. Гагаріна, 102.
В подальшому, при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу 26.11.2019 року, матеріали справи не містять доказів виконання державним виконавцем п. 14 розділу VІІІ “Порядок звернення стягнення на майно боржника” Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (в редакції, чинній на 03.11.2016), зокрема складання відповідного акту опису та арешту майна та звернення державного виконавця з повідомленням до органів досудового розслідування для вирішення питання про притягнення зберігача описаного майна до відповідальності, передбаченої статтею 388 Кримінального кодексу України.
Матеріали справи також не містять доказів оскарження НВ ТОВ “Агро-Інтер” дій або бездіяльності державного виконавця  в рамках виконавчого провадження, оскільки арешт і опис майна, а також зняття арешту з майна здійснювались саме в межах виконавчого провадження.
Суд першої інстанції правомірно не прийняв в якості належних та допустимих доказів надані позивачем звіти про оцінку майна ТОВ “Консалтингова компанія “ПАРЕТО” з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 57 закону України “Про виконавче провадження”, для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. 
Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені        у Законі України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".
Згідно зі ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлено у статті 12 цього Закону.
У ч. 1 ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.
За змістом ст. 3 зазначеного Закону, оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.
Згідно з ч. 6 ст. 9 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.
Пунктом 52 Національного стандарту №1 регламентовано, що оцінювач самостійно здійснює пошук інформаційних джерел (за винятком документів, надання яких повинен забезпечити замовник оцінки згідно з договором), їх аналіз та виклад обґрунтованих висновків.
При цьому, оцінювач повинен проаналізувати всі інформаційні джерела, пов`язані з об`єктом оцінки, тенденції на ринку подібного майна, інформацію про угоди щодо подібного майна, які використовуються у разі застосування порівняльного підходу, та іншу істотну інформацію. У разі неповноти зазначеної інформації або відсутності її взагалі у звіті про оцінку майна зазначається негативний вплив цього факту на результати оцінки.
Згідно з положеннями п. 50 Національного стандарту №1, проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки.
Відповідно до п. 51 Національного стандарту №1, незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки, ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).
За змістом п. 56 Національного стандарту №1, звіт про оцінку майна може складатися у повній чи у стислій формі. Звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: опис об`єкта оцінки, який дає змогу його ідентифікувати; письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.
Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки.
З матеріалів звітів про оцінку майна №559/20-1 від 03.11.2016 та №559/20-2 від 26.11.2019 вбачається, що замовником оцінки майна є НВ ТОВ “Агро-Інтер”, а не державний виконавець.
Для оцінки майна замовником надано: копію договору купівлі-продажу №216-М від 20.10.2000, копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.10.2003 №1874969, копію технічного паспорту виготовленого станом на 24.04.2009, копію постанови про опис та арешт майна від 03.11.2016, акт технічного огляду об`єкта оцінки станом на 03.11.2016 та станом на 26.11.2019, повідомлення щодо земельної ділянки №1/03-11-16 від 03.11.2016, повідомлення про планову інвентаризацію літер №2/03-11-16 від 03.11.2016.
Огляд нерухомості на дату оцінки не проводився, стан визначався на основі інформації замовника. Ознайомлення з об`єктом оцінки, його ідентифікація здійснювалася у відповідності з пп. 51, 56 Національного стандарту №1 “Загальні засади оцінки майна і майнових прав” у документарній формі на підставі інформації, наданої замовником оцінки.
Акти технічного огляду №1 від 03.11.2016 та №1 від 26.11.2019 технічного стану нерухомого майна, розташованого за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, с. Трикрати, вул. Гагаріна, 102, які використовувалися суб`єктом оціночної діяльності, складені директором НВ ТОВ “Агро-Інтер” одноособово.
Отже, крім зазначених актів, інші використані суб`єктом оціночної діяльності матеріали не містять інформації щодо технічного стану об`єкту нерухомості, суб`єктом оціночної діяльності огляд нерухомості на дату оцінки не проводився, її стан визначався на основі інформації замовника. 
Таким чином, суд першої інстанції цілком обґрунтовано зазначив, що зазначені звіти про оцінку майна не можна вважати належними та допустимими доказами наявності збитків та їх розміру.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Відповідно до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Відповідно до ч.2 ст.87 ГПК України, на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.
Судова колегія роз`яснює, що доказом технічного стану та вартості об`єкта є такі докази, як-то акт опису майна, з детальним описом арештованого майна, звіт про оцінку майна, складений на замовлення державного виконавця в рамках виконавчого провадження, у відповідності до ч. 1, 5 ст. 56 Закону України “Про виконавче провадження”, п.10 розд.VІІІ “Порядок звернення стягнення на майно боржника” Інструкції з організації примусового виконання рішень.
Однак заява свідка ОСОБА_1 не є належним та допустимим доказом стану та вартості майна, крім того заява не містить конкретизації щодо стану майна, містить лише узагальнене твердження про "належний технічний стан" нерухомого майна та не містить посилання на докази наявності в особи, яка її склала необхідної технічної компетенції та спеціальних знань.  (т. 2 а.с. 186).
Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, оцінивши усі наявні докази у їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, що наявні в матеріалах справи докази – постанова про опис та арешт майна від 03.11.2016 року, є недостатньо інформативними та не дає змоги оцінити в повному обсязі стан нерухомого майна станом на момент арешту, звіти про оцінку, замовлені позивачем, не відповідають вимогам, встановленим ст.ст.74-79 ГПК України, з підстав, викладених вище, акти технічного огляду №1 від 03.11.2016 та №1 від 26.11.2019 технічного стану нерухомого майна складені директором НВ ТОВ “Агро-Інтер” одноособово.
Судова колегія відхиляє доводи скаржника про те, що  жодним нормативно-правовим актом не заборонено проводити технічний огляд нерухомого майна виключно керівником підприємства, без залучення інших осіб, адже на даний час у штаті НВ ТОВ «Агро-Інтер» є лише директор Васюк М.Г., який має право самостійно вирішувати вектори господарської діяльності, підписувати відповідні документи, приймати рішення про списання та оприбуткування основних засобів, а також не позбавлений права самостійно підписувати будь-які акти технічного огляду. 
Суд роз`яснює, що законодавством не заборонено складання актів про технічний стан об`єктів в одноособовому порядку, однак  акти №1 від 03.11.2016 та №1 від 26.11.2019 не несуть доказової сили, з огляду на те, що матеріали  справи не містять доказів наявності в особи, яка її склала необхідної технічної компетенції та спеціальних знань із визначення вартості нерухомого майна.
Отже, судова колегія зауважує, що наявні в матеріалах справи докази не дозволяють достовірно оцінити факт та вартість зіпсування, пошкодження нерухомого майна, розташованого за адресою: Миколаївська область, Вознесенський район, с. Трикрати, вул. Гагаріна, 102, при арешті об`єкта належним чином не зафіксовано стан та вартість майна.
За наявними матеріалами справи неможливо співставити стан майна, коли воно передавалось відповідачу на відповідальне зберігання, та стан майна на 26.11.2019 року. Відповідно, виходячи з цього, не вбачається можливим встановити точний розмір збитків, в сумі пошкодження майна.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність належних, допустимих та вірогідних доказів на підтвердження понесених позивачем збитків, а отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Доводи апелянта про процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції , судовою колегією відхиляються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ухвала від 12.10.2020 не вручена відповідачу (т.2 а.с.14), у клопотанні від 01.12.2020 представник відповідача вказав, що ПП "Воронівка Агро" не отримувало матеріали позовної заяви, 03.12.2020 представник ознайомився з матеріалами справи. З огляду на таке, судова колегія не вбачає порушень у прийнятті відзиву на позовну заяву, який надійшов до суду 08.12.2020 року.
За таких обставин, враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку ч. 4 ст. 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Інтер” залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 23 березня 2021 року у справі №915/1181/20 підлягає залишенню без змін.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів 

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро-Інтер” залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 23 березня 2021 року у справі №915/1181/20 залишити без змін.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст.ст.287-288    Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписаний    26.07.2021 року.

Головуючий суддя                                                            А.І. Ярош

Суддя                                                                                         Г.І. Діброва

          Суддя                                                                                          Н.М. Принцевська