ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1062/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/4677/20 Категорія: 304090000 	Корман О. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 липня 2021 року :

м.Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів: 

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Новікова О.М.

учасники справи:

позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач – ОСОБА_1 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу – Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 березня 2021 року, у складі судді Кормана О.В., -
                                                      в с т а н о в и в : 
Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказуючи, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписав заяву № б/н від 16.10.2007, згідно якої відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування або обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картрахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 1 000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування або обслуговування картрахунку.
16.10.2007 відповідачем також була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, в якій відповідач підтвердив підписом, що з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. Відповідно до п.п. 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, позивач вказував, що відповідач при укладенні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
21.05.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», змінило назву на АТ КБ «Приватбанк». 
Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
В процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення в розрахунку заборгованості за договором, а також підтверджується випискою по рахунку.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, банк просив стягнути з відповідача заборгованість, яка станом на 11.10.2020 становить – 10 501 грн. 39 коп., та складається з: 6473 грн. 60 коп. – заборгованість за тілом кредиту, з них 0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 6 473 грн. 60 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн. – заборгованість за простроченими відсотками, 1910 грн. 82 коп. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 2116 грн. 97 коп. – нарахована пеня, а також судові витрати у розмірі 2102 грн. 00 коп. 
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Суд своє рішення мотивував тим, що позивач не підтвердив належними, достатніми та допустимими доказами факт письмового укладення між сторонами кредитного договору від 16.10.2007, фактичне отримання відповідачем кредитних коштів, розмір заборгованості. Крім того, відсутні докази того, що відповідач ознайомився під підпис з Умовами і Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування. 
Також суд в рішенні звернув увагу на те, що долучені позивачем в якості доказів роздруківки Розрахунку заборгованості, Довідка про зміну умов кредитування, Довідка про кредитні картки, Виписка за договором б/н станом на 13.10.2020 не містять посилання, якою саме особою вони складені та дату складання, а тому дані документи суд не прийняв в якості належних та допустимих доказів по справі.
Суд зробив висновок, що позивач не довів того,
що між сторонами дійсно був укладений кредитний договір, в якому вони оговорили всі істотні умови.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору, а тому місцевий суд зробив неправильний висновок щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права.
Згідно з анкетою-заявою, яка була надана позивачем до суду першої інстанції, відповідачем було отримано кредитну картку, для чого відкрито картрахунок із встановленням початкового кредитного ліміту та базовою процентною ставкою за кредитом в розмірі 1,9 % на місяць. У заяві зазначено, що відповідач висловлює згоду з тим, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Крім того, як вказує скаржник, позичальник власноручно підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Универсальная, 55 дней льготного периода», в якій зазначено, що базова відсоткова ставка за користування кредитом 1,9 % на місяць у грн., розмір щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні.
Відповідач після отримання картки за умовами, укладеного з банком договору, здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, зокрема, неодноразово знімав кредитні кошти через банкомат, що є неможливим без отримання картки, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами.
Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування.
Скаржник звертає увагу, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують вказане, зокрема, розрахунок заборгованості, довідка про видані карти та виписка по рахунку відповідача.
З виписки чітко вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах, розраховувався за товари та послуги та ін. 
Таким чином, скаржник наголошує на тому, що сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті всі істотні умови договору.
На переконання скаржника, за наявності погоджених умов договору, правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 не можуть бути застосовані.
Крім того, представник банку зазначає, що нормами законодавства не встановлено обов`язкового підписання всіх складових документів, які складають один цілий договір, а узгодження приєднання до них з боку сторони, яка не приймає участь у їх розробці та лише приєднується до них, може відбуватись у будь-якій формі, зокрема, підписанням типового бланку або типової анкети-заяви, яку підписав відповідач.
Скаржник наполягає на тому, що суд не перевірив розрахунок заборгованості, а в разі незгоди з ним, не надав свій розрахунок, чим ухилився від своїх прямих обов`язків. 
На думку скаржника, суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, не перевірив заборгованості за кредитним договором.
ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24 травня 2021 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
У своєму позові Банк стверджував про те, що підписана відповідачем заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає договір надання банківських послуг, за яким відповідач  отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок, який збільшувався до 1 тис. грн., про що свідчить довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 12). 
Через невиконання відповідачем договірних зобов`язань у нього утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку позивача станом на 11.10.2020 становить – 10 501 грн. 39 коп., та складається з: 6473 грн. 60 коп. – заборгованість за тілом кредиту, з них 0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту, 6 473 грн. 60 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн. – заборгованість за простроченими відсотками, 1910 грн. 82 коп. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 2116 грн. 97 коп. – нарахована пеня (а.с.5-11).
Судом встановлено, що 16.10.2007 ОСОБА_1 було підписано заяву (а.с. 14), у відповідності до якої ОСОБА_1 виявив бажання отримати банківську послугу у вигляді кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» з початковим кредитним лімітом в сумі 250 грн. та базовою процентною ставкою за кредитом 1,9 % на місяць на залишок заборгованості, ознайомився і погодився з умовами надання кредиту. 
Суд, відмовляючи повністю у задоволенні позовних вимог банку виходив з того, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору та наявності між сторонами договірних відносин з цього приводу.
Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим, з огляду на наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України  позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Так, як вбачається з матеріалів справи, 16.10.2007 між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір у формі заяви, яка підписана відповідачем, та містить умови щодо початкового розміру кредитного ліміту – 250 грн., виду кредитної картки -«Універсальна, 55 днів пільгового періоду», та розмір базової відсоткової ставки за кредитом, який становить 1,9 % на місяць на залишок заборгованості.
Банк у відповідності до умов кредитного договору видав ОСОБА_1 кредитну картку з встановленням кредитного ліміту, який збільшувався до 1 тис. грн., що підтверджується довідками про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с.12) та про видані відповідачу кредитні картки (а.с.13).
З виписки по рахунку (а.с. 33-37), яка є первинним документом, та розрахунку заборгованості за договором (а.с. 5-11) вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, зокрема, знімав готівку в банкоматі, розраховувався карткою в магазині, частково погашав заборгованість по кредиту, що свідчить про наявність кредитних договірних відносин з банком.
Доказів на спростування розрахунку заборгованості або визнання договору недійсним (нікчемним) відповідачем суду не надано.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на наведене, висновки суду першої інстанції про недоведеність факту укладення кредитного договору та фактичне отримання відповідачем кредитних коштів є безпідставними, та такими, що спростовуються матеріалами справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, яке складається в т.ч. з простроченого тіла кредиту в сумі 6473 грн. 60 коп., тобто фактично отриманої суми кредитних коштів, які добровільно не повернуті позичальником, підлягають до задоволення.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив також стягнути заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України та пеню.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 16.10.2007 та виписки по рахунку, посилався на Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», Довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» узгоджені з відповідачем при підписанні заяви від 16.10.2007 року, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, щодо сплати пені, а також розмір і порядок її нарахування. Наданий витяг з Умов не підписаний відповідачем.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою- споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч.1 ст.1 вказаного закону споживач – це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з  ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. 
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що також зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Апеляційний суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов, отже стверджувати, що з 2007 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2020 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а також їх розміру, наданий банком Витяг з Умов сам по собі не може розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи, який колегія суддів відхиляє як неналежний та недопустимий доказ, з підстав недоведення того, що він є невід`ємною частиною договору від 16.10.2007.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17.
Тому протилежні доводи скаржника, щодо неможливості застосування даної правової позиції у справі, так як, на думку скаржника, всі умови договору погоджені є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки, в даному випадку, умови щодо визначення розміру та порядку нарахування пені не визначені в договорі.
Крім того, колегія суддів критично оцінює Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», оскільки остання не містить прізвища та ініціалів підписанта, та в заяві від 16.10.2007, підписаної відповідачем не вказано про такий додаток до заяви, як невід`ємної частини договору, як дана довідка. Довідка також не містить вказівки про те, що вона є невід`ємною частиною договору від 16.10.2007. 
Тому дану довідку колегія суддів визнає неналежним та недопустимим доказом, оскільки позивачем не доведено, що вона є невід`ємною частиною договору від 16.10.2007.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів, наданий позивачем Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
З огляду на це, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України.
Доводи скаржника про необхідність стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, слід оцінити критично, адже вказана норма матеріального права передбачає відповідальність у виді сплати 3% за порушення грошового зобов`язання, а в цій справі банк не довів погоджені сторонами умови для нарахування платежів, строки повернення кредиту, прострочення зі сторони позичальника щодо яких, слугувало б підставою для здійснення нарахувань згідно ст. 625 ЦК України. 
Колегія суддів вважає помилковими доводи скаржника про те, що користування кредитними коштами, часткова сплата позичальником заборгованості є підтвердженням погодження його з усіма умовами кредитування, оскільки фактичне використання кредитної картки позичальником свідчить про визнання ним наявності між сторонами справи відповідних кредитних правовідносин, однак це не дає суду можливості задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості за пенею, оскільки відсутні погоджені сторонами умови для нарахування таких платежів. 
Також колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 16.10.2007 у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновків, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про недоведеність факту укладення кредитного договору між банком та ОСОБА_1 , отримання останнім коштів та наявності у відповідача заборгованості по тілу кредиту, внаслідок неналежного виконання своїх обов`язків по поверненню кредитних коштів, а тому позовні вимоги в частині повернення заборгованості по тілу кредиту, фактично отриманих позичальником коштів, підлягають до задоволення. 
Інші вимоги позивача, зокрема, стягнення заборгованості по пені та відсоткам, нарахованим на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України не підлягають до задоволення, оскільки не доведені належними та допустимими доказами.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 березня 2021 року підлягає до скасування з підстав неповноти з`ясування обставин справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні обставинам справи, з ухваленням нового рішення про задовольнити позовних вимог банку в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог банку, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів змінює і розподіл судових витрат, які понесені банком за подання апеляційної скарги та за подання позовної заяви пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, - 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 березня 2021 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким задовольнити частково позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк».
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 6473 грн. 60 коп. (шість тисяч чотириста сімдесят три гривні 60 коп.). 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 3237 грн. 07 коп. (три тисячі двісті тридцять сім гривень 07 коп.), з яких: 1294 грн. 83 коп. за подання позовної заяви та 1942 грн. 24 коп. за подання апеляційної скарги.
В решті позовних вимог відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст.389 ЦПК України. 

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

О.М. Новіков