КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

Єдиний унікальний номер справи № 365/388/20                                               Головуючий у суді першої інстанції - Хижний Р.В. Номер провадження № 22-ц/824/5733/2021                                            Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2021 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Згурівського районного суду Київської області від 14 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, -
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, який мотивував тим, що в період з 17 вересня по 17 грудня 2017 року він зі свого карткового рахунку помилково перерахував на картковий рахунок відповідача грошові кошти в загальному розмірі 57 000,00 доларів США, наступними грошовими переказами: 17 вересня 2017 року - 7 000,00 доларів США, 22 жовтня 2017 року - 7 000,00 доларів США, 30 жовтня 2017 року - 38 000,00 доларів США, 17 грудня 2017 року - 5 000,00 доларів США. Вказував, що станом на дату звернення до суду, за курсом НБУ 57 000,00 доларів США становить 1 599 420,00 грн. 
Позивач вказував, що перераховані ним кошти не були подарунком чи фінансовою допомогою. Між сторонами не має ділових стосунків чи інших зобов`язань. ОСОБА_1 не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, тому дані кошти не могли бути перераховані йому як оплата за послуги чи товари. 
Посилаючись на те, що відповідач набув грошові кошти без достатніх на те правових підстав, та позивачу такі кошти повернуті не були, ОСОБА_3 просив суд на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з ОСОБА_1 на його користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 1 737 984,88 грн., з яких грошові кошти у розмірі 57 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 599 420,00 грн. основного боргу, та 3 % річних у розмірі 138564,88 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 14 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмір 1 737 984, 88 грн., з яких грошові кошти у розмірі 57 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 599 420,00 грн., основного боргу, та 3% річних у розмірі 138 564,88 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір 10 510,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Штельмашенко О.А. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить апеляційний суд скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 765,00 грн.
Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що обов`язковою умовою для витребування безпідставно набутого майна є встановлення факту, що особа, до якої пред`явлено позов, дійсно є володільцем майна на момент пред`явлення вимоги про витребування. Натомість, суд першої інстанції на підтвердження своїх висновків про безпідставне отримання коштів, без підтверджень та доказів, у оскаржуваному рішення посилається на те, що грошові кошти були перераховані на банківський рахунок ОСОБА_1 - IBAN: НОМЕР_1 , та у подальшому були зняті відповідачем. Вважає, що сам лише факт перерахування грошових коштів на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 не є належним доказом набуття відповідачем грошових коштів.
Разом з тим, у наданих документах міститься інформація, що рахунок  IBAN: НОМЕР_1 було відкрито банком HSBC в Об`єднаних Арабських Еміратах не на відповідача, а на ім`я ОСОБА_3 й при зверненні до суду з позовом представником позивача було зазначено, що позивач нібито здійснив перерахунок коштів не на вказаний рахунок, а на банківський рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «УкрСиббанк».
Апелянт наголошує, що в матеріалах справи не міститься належних доказів того, що ОСОБА_1 було знято кошти, або що кошти були ним отримані, відповідач мав можливість ними розпоряджатись. Та не надано суду доказів про звернення із відповідно заявою до АТ «УкрСиббанк» через банк відправника про повернення помилково перерахованих коштів.
В рішенні суд посилається на те, що відповідач в ході судового розгляду не заперечував факт перерахування позивачем без достатньої правової підстави на його банківський рахунок грошових коштів у розмірі 57 000,00 доларів США, та їх отримання відповідачем, однак це не відповідає дійсності, оскільки протягом всього розгляду справи ОСОБА_1 категорично стверджував, що кошти на його рахунок від позивача не надходили та він їх не отримував, вказане підтверджується аудіо записом судового засідання.
Окрім цього, апелянт вважає докази, що подані стороною позивача неналежними, а саме банківські документи щодо перерахування позивачем коштів, оскільки вони хоч і перекладені на українську мову, проте не завірені належним чином ні працівником банку, ні представником позивача, який в свою чергу повідомив суду, що оригіналів таких документів навіть не бачив, а тому й здійснювати їх посвідчення не може.
ОСОБА_2 вказує, що через необґрунтованість моменту з якого відбулось прострочення виконання обов`язку повернення безпідставного набутого майна та чи взагалі мало місце настання такого обов`язку саме у відповідача, неможливо встановити й період прострочення та настання відповідних правових наслідків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України (стягнення з відповідача 3% річних), що свідчить про безпідставність таких вимог й відсутність підстав для їх задоволення.
05 квітня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - адвоката Решетова В.В., згідно якого вважає апеляційну скаргу безпідставною та вказує, що судом обґрунтовано встановлено, що відповідачем безпідставно набуто кошти за рахунок позивача, що підтверджується випискою банку щодо руху коштів на банківському рахунку ОСОБА_3 , з яких вбачається, що грошові кошти перераховано з його рахунку на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 . Вказує, що такі виписки складені самим банком, а не позивачем, та засвідчені печаткою банку. Їх відповідність оригіналам не ставилась під сумнів відповідачем та клопотань про витребування оригіналів ним не заявлялось.
Вказує, що доказів чи пояснень на обґрунтування своєї позиції відповідачем надано не було, та в ході розгляду справи ним не заперечувалось належності йому рахунку № НОМЕР_2 , відкритого в АТ «УкрСиббанк», факту отримання грошових коштів на загальну суму 57 000,00 доларів США, відсутності підстав отримання коштів та факту неповернення таких коштів позивачу. Тому суд в оскаржуваному рішенні обґрунтовано дійшов висновку про перерахування грошових коштів на рахунок ОСОБА_1 та що останній не заперечував цього.
Представник Решетов В.В. зазначає, що оскільки кошти набуто відповідачем без правової на те підстави, то обов`язок щодо повернення таких коштів настав з моменту отримання можливості розпоряджатись ними, таким чином суд першої інстанції обґрунтовано стягнув 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України.
Враховуючи викладене у відзиві, позивач просить залишити рішення Згурівського районного суду Київської області від 14 січня 2021 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
Представник відповідача у справі ОСОБА_1 , адвокат Штельмашенко О.А. при апеляційному розгляді справи  підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити,  рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
При апеляційному розгляді справи пояснила, що дійсно при  апеляційному розгляді було з`ясовано, що банківський рахунок на який позивач перераховував кошти належить її поручителю, але зазначені кошти перераховувалися позивачем як  чоловіком  сестри апелянта для подальшого їх використання  саме дружиною позивача, а тому вимоги щодо їх безпідставності надходження вважає  не обґрунтованими.   
Представник позивача у справі ОСОБА_3 , адвокат Решетов В.В. при апеляційному розгляді справи заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , та вважає її безпідставною, оскільки позивачем були поданні належні та допустимі докази перерахування та надходження грошових коштів на  рахунок  відповідача у справі ОСОБА_1 , який відкритий в АТ «Укрсиббанк» та подальше розпорядження відповідачем вказаними коштами. При цьому, належними та допустимими доказами  відповідач не спростував  факт їх безпідставного надходження. Посилання представника  відповідача на   родинні відносини між відповідачем та його дружиною, не є самостійною підставою для набуття у власність вказаних коштів чи  обґрунтування їх правомірності отримання.   
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Так, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_3   зазначив, що згідно виписок банку від 28 вересня 2017 року, 29 жовтня 2017 року, 29 листопада 2017 року, 28 грудня 2017 року підтверджено перерахування позивачем ОСОБА_3 (платник) коштів відповідачу ОСОБА_1 (одержувач) грошовими переказами: 17 вересня 2017 року - 7000,00 доларів США, 22 жовтня 2017 року - 7000,00 доларів США, 30 жовтня 2017 року - 38000,00 доларів США, 17 грудня 2017 року - 5000,00 доларів США. Загалом на рахунок відповідача ОСОБА_1 було перераховано грошові кошти в загальному розмірі 57 000,00 доларів США. Грошові кошти перераховані на банківський рахунок ОСОБА_1 - IBAN- НОМЕР_1 . Грошові кошти були зняті відповідачем (виписки банку англійською мовою та їх переклад українською - (а.с.5-23,159-176). При цьому відповідачем не надано суду  доказів щодо правових підстав для набуття у власність вказаних коштів, а тому визнав доводи позивача щодо безпідставності набуття вказаних коштів ОСОБА_1 доведеними. Обґрунтованими судом першої інстанції  визнано і вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача 3 відсотків річних, оскільки дані вимоги узгоджуються із положеннями ч.2 ст. 625,ч.2 ст.1214 ЦК України.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Так, згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України договір вважається укладеним у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Так, судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що  відповідно до виписок, наданих HSBC банку (ABU DYFDI UNITED ARABEMIRATES) від 28 вересня 2017 року, 29 жовтня 2017 року, 29 листопада 2017 року, 28 грудня 2017 року підтверджено перерахування позивачем  ОСОБА_3 (платник) коштів відповідачу ОСОБА_1 (одержувач) грошовими переказами: 17 вересня 2017 року - 7000,00 доларів США, 22 жовтня 2017 року - 7000,00 доларів США, 30 жовтня 2017 року - 38000,00 доларів США, 17 грудня 2017 року - 5000,00 доларів США (а.с.160-176 т.1).
Довідкою АТ «Укрсиббанк» № 57-4/11/34 від 25 червня 2021 року наданою на підставі ухвали Київського апеляційного суду  від 16 червня 2021 року підтверджується, що власником  банківського рахунку № НОМЕР_2   (валюта USD) є ОСОБА_1   РРОКПП НОМЕР_3 ,  прож. АДРЕСА_1  тобто відповідач у вказаній справі. Також із  додатку №1 до вказаної довідки  вбачається, що  на вказаний банківський рахунок  від позивача у справі  за період з 18 вересня 2017 року по 26 лютого 2018 року надійшло 59 000 доларів США (а.с. 130, 131 т.2).
Аналогічні обставини підтверджуються і довідкою АТ «Укрсиббанк» №01-04-06/141 від 01 липня 2021 року, наданою представником відповідача ОСОБА_1 , адвокатом Штельмашенко О.А. (а.с. 136-140). 
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Заперечуючи проти позову  ОСОБА_3 , при розгляді справи у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 заперечував надходження вказаних коштів саме  на його рахунок,  при тому що відповідно до наданої ним же довідки від 01 липня 2021 року  зазначені кошти з вказаного рахунку ним  чи уповноваженої ним особою  були зняті, а 03 вересня 2018 року рахунок був закритий, що свідчить про неправдивість показів відповідача. 
Таким чином, доказами наявними в матеріалах справи повністю підтверджено обставини, зазначені позивачем про перерахування ним на рахунок відповідача  грошових коштів у розмірах, зазначених в позовній заяві.  При цьому, відповідачем належних та допустимих доказів на підтвердження  наявності договірних чи інших відносин між ним та позивачем, які б підтверджували обґрунтованість/підставність отримання вказаних коштів до суду першої інстанції подано не було. Посилання представника відповідача на те, що вказані кошти позивачем направлялися для потреб сім`ї позивача,  який одружений на його сестрі також не підтверджено належними та допустимими доказами.
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Тлумачення положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
У той самий час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 лютого 2021 року у справі № 912/2601/19.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про законність та обґрунтованість позову  ОСОБА_3   законним та мотивованим.  
Обґрунтованими на думку колегія суддів є висновок місцевого суду про стягнення із відповідача на користь позивача у справі трьох відсотків річних за  час користування  відповідачем безпідставно набутими коштами в розмірі 138564,88 грн. 
Так, Велика Палата Верховного суду  у постанові №910/10156/17 від 10 квітня 2018 року зазначила «що згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
 Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. 
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК. 
 Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК.
 Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.
 Отже, висновки судів про необхідність застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.
 Виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступлення від висновку, наведеного у цьому відношенні в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/2899/14».
Відповідач у справі ОСОБА_1 , заперечуючи проти вимог позивача у справі в цілому,  не надав  доказів на  спростування зазначених позовних вимог та розрахунків, зроблених позивачем відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України,  а  висловлена ним позиція щодо не отримання вказаних коштів  спростовується вище наведеними обставинами та наданими довідками АТ «Укрсиббанк».   
Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
На підтвердження позовних вимог позивачем надано до суду  належні та допустимі докази перерахування ним на банківський рахунок відповідача - № НОМЕР_2 , відкритого в АТ «УкрСиббанк», грошових коштів на загальну суму 57 000,00 доларів США, а відповідачем вказані обставини не спростовані та підставність отримання вказаних коштів не доведені, тому суд першої дійшов законного та обґрунтованого висновку про стягнення вказаних коштів. 
Суд першої інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню. Оскільки відповідач  у справі, будучи обізнаним про надходження на його банківський рахунок відповідних коштів позивача без відповідної правової підстави, не вчинив своєчасних дій щодо їх поверненні, а навпаки зняв вказані кошти та в подальшому закрив банківський рахунок, то суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги позивача про стягнення із відповідача  трьох відсотків річних, передбачених ч.2  ст.1214, ч.2 с. 625 ЦК України.  
Таким чином, суд з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. 
Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом першої інстанції правильно застосовані, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Керуючись  ст. 83, 625,  1212, 1214 ЦК України,  ст. 367,374, 375,  381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -                     
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Рішення Згурівського районного суду Київської області від 14 січня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 09 серпня 2021 року. 
 
Головуючий суддя :                                                           М.А.Яворський  
          Судді:                                                                                Т.Ц.Кашперська                                                                                                        В.О.Фінагеєв