П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/8499/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Жданкіна Н.В.   
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
14 вересня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Курка О. П.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОДІЛЬСЬКИЙ СОНЯХ» до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, 
В С Т А Н О В И В :
В грудні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Подільський Сонях» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області, в якому просило:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0001660515 від 28.09.2020, яким збільшено суму грошового зобов`язання в податку на додану вартість на 422776,00 грн. та нараховано штрафну санкцію на суму 105694,00 грн.;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0001650551 від 28.09.2020, яким зменшено розмір від`ємного значення з податку на додану вартість на 127515 грн.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року позов задоволено в повному обсязі.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідачем фактично продубльовано доводи наведені у відзиві на позовну заяву та які фактично зводяться до відсутності документів, які б в повній мірі підтверджували реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив доводи відповідача та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Судом було надано оцінку клопотанню ГУ ДПС у Вінницькій області про проведення судового засідання за участі сторін, яке визнано таким, що задоволенню не підлягає оскільки за результатом аналізу апеляційної скарги, змісту оскаржуваного рішення, наявних у матеріалах справи доказів, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, а також зважаючи на характер спірних правовідносин, необхідності проводити розгляд справи у судовому засіданні за участі сторін не встановлено.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, у період з 29.07.2020 по 04.08.2020, на підставі направлень від 29.08.2020 №1672, від 30.08.2020 №1675, відповідно до ст. 20, п. 75.1 ст. 75, п. п. 78.1.8 п. 78.1 ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України, на підставі наказу ГУ ДПС у Вінницькій області від 28.07.2020 №2247 проведена позапланова виїзна документальна перевірка ТОВ «Подільський сонях» за період діяльності з 01.01.2020 по 31.01.2020 з метою достовірності та правомірності формування від`ємного значення з податку на додану вартість, відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки (додаток 1 до акта перевірки, який є його невід`ємною частиною).
Результати перевірки оформлено актом від 13.08.2020 за №1161/0515/41973663. Зазначеним Актом перевірки контролюючим органом встановлено порушення позивачем вимог:
- п. 189.1 ст. 189, п. 198.6, 198.2, 198.3, 198.1 Податкового кодексу України № 2755-VІ (із змінами та доповненнями) в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 422 776 грн., в т.ч. за період січень 2020 року в сумі 422 776 грн. 
- п. 189.1 ст. 189, п. 198.5, 198.3, 198.1 Податкового кодексу України № 2755-VІ (із змінами та доповненнями), завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу ПК наступного звітного (податкового ) періоду на суму всього 127 515 грн., у т.ч. за січень 2020 року у сумі 127 515 грн. 
Висновки перевірки покладені контролюючим органом в основу прийнятих 28.09.2020 податкових повідомлень-рішень:
- № 0001660515, яким збільшено суму грошового зобов`язання в податку на додану вартість на 422776,00 грн. та нараховано штрафну санкцію на суму 105694,00 грн.
- № 0001650551, яким зменшено розмір від`ємного значення з податку на додану вартість на 12751500 грн.
Таким чином, зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями позивача зобов`язано сплатити грошові зобов`язання та штрафні санкції на загальну суму 655 985,00 грн.
Не погоджуючись з висновками акту перевірки та прийнятими на їх підставі ППР, позивач 15.10.2020 звернувся до податкового органу зі скаргою, в якій просив їх скасувати.
За наслідком розгляду поданої позивачем скарги, відповідач прийняв рішення від 03.12.2020 за №3414216/99-00-06-02-02-06 про відмову в її задоволенні, а прийняті за результатом проведеної позапланової виїзної документальної перевірки ТОВ «Подільський сонях» рішення залишив чинними.
Не погоджуючись з висновками позапланової документальної перевірки та вважаючи вказані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що висновки акту проведеної позивачу перевірки, не знайшли свого документального підтвердження матеріалами справи.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
За визначенням, наведеним в пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України (в редакції, що діяла на момент здійснення позивачем спірних господарських операцій), господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (пп.14.1.231 п.14.1 ст.14 ПК України).
Згідно зі ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість підлягає з`ясуванню, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.
Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Також вказана вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов`язкова ознака господарської операції, кореспондує і з нормами Податкового кодексу України.
За приписами п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Відповідно до пп. «а» п.185.1 ст.185 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
За правилами пп. «а» п.198.1 ст.198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів та послуг.
У відповідності до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);
ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з абз.1-3 п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
При цьому згідно з п.201.8 ст.201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.
Відповідно до п. 201.10 ст.201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Відповідно до положень статей 183 та 184 ПК України особа як платник ПДВ підлягає реєстрації шляхом внесення відповідного запису до реєстру платників; реєстрація особи як платника ПДВ діє до дати її анулювання.
Як вірно було досліджено судом першої інстанції, у перевірений період ТОВ "Подільський сонях" мало господарські взаємовідносини з наступними контрагентами з ТОВ "Мікс Корма", ТОВ «Кормо Тех» та ТОВ "Приватна Олійня".
Так, 13.01.2020 між позивачем (покупець) та ТОВ "Мікс Корма" укладено договір поставки №1301/01, умовами якого визначено, що постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти  товар та оплатити його вартість в порядку та на умовах, обумовлених у цьому договорі.
Пунктами 1.3 -1.5 Договору визначено, що Асортимент, кількість, вид упаковки, ціна Товару вказуються у видаткових накладних на Товар, складених на підставі заявок Покупця та/або Специфікації до цього Договору. Ціна Товару вказується у рахунку-фактурі Постачальника і вказується у видаткових накладних на Товар, які є невід`ємною частиною Договору. Загальна сума цього Договору визначається як сума всіх видаткових накладних на Товар, які є невід`ємною частиною даного Договору, за період дії цього Договору
За умовами Договору оплата поставленого товару здійснюється у безготівковій формі, за допомогою перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника. При цьому, пунктом 2.2. Договору визначено, що оплата Товару здійснюється на умовах 100 % передплати повної його вартості.
Відповідно до п. 3.5 Договору, постачальник зобов`язується разом з товаром передати покупцеві (його представнику) оригінали наступних документів, оформлених відповідно до чинного в Україні законодавства: рахунок-фактуру; видаткову накладну; товарно-транспортну накладну (у випадку здійснення Постачальником доставки товару на склад Покупця); документи, що підтверджують якість та походження Товару.
Право власності переходить до Покупця при передачі Товару (кожної його частини, партії) Постачальником Покупцеві у місці поставки. Передача права власності на Товар оформляється шляхом підпису на видатковій накладній уповноваженої особи Покупця. Повноваження осіб, які здійснюють прийомку Товару від імені Покупця, підтверджується разовою довіреністю або оформленням довіреності на визначений строк (пункт 3.4 Договору).
Судом першої інстанції встановлено, що факт придбання товару за договором поставки №1301/01 від 13.01.2020 підтверджується наявними матеріалах справи податковими та видатковими накладними (том 1 а.с. 96-112), які в свій час були досліджені під час податкової перевірки позивача та відображені в акті, складеному за результатами перевірки.
Факт оплати позивачем отриманого товару, підтверджується наявним в матеріалах справи платіжними дорученнями № 6339 від 16.01.2020, № 6346 від 17.01.2020, № 6366 від 23.01.2020, № 6369 від 23.01.2020, № 6365 від 23.01.2020, № 6378 від 24.01.2020, № 6387 від 27.01.2020 (том 1 а.с. 163-166), які також надавались позивачем під час перевірки та віднайшли своє відображення в акті перевірки.
Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ "Кормо.ТЕХ", то як засвідчується матеріалами справи, 04.11.2019 між позивачем (покупець) та ТОВ "Кормо.ТЕХ" укладено договір поставки №0411/01, умовами якого визначено, що постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти  товар та оплатити його вартість в порядку та на умовах, обумовлених у цьому договорі.
Факт придбання за договором поставки №0411/01 від 04.11.2019 товару, а саме шроту соняшникового, підтверджується наступними первинними документами:
- податковими накладними Податкова накладна № 1 від 09.01.2020, №3, №4, № 5 від 10.01.2020, № 4 від 10.01.2020, № 9 від 22.01.2020;
- видатковими накладними № 1 від 08.01.2020, № 2 від 09.01.2020, № 3, №4, №5 від 10.01.2020, № 6 від 15.01.2020, № 7 від 16.01.2020, № 11 від 22.01.2020.
Факт оплати позивачем отриманого товару, підтверджується наявним в матеріалах справи платіжними дорученнями №6312 від 10.01.2020, №6314 від 10.01.2020, №6367 від 23.01.2020.
Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ "Приватна олійня" (нова назва ТОВ "НВП "Джерельце""), то матеріалами справи засвідчується наступне.
02.12.2019 між позивачем (покупець) та ТОВ "Приватна олійня" укладено договір поставки №ПО-02-12-1, умовами якого визначено, що постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти  товар та оплатити його вартість в порядку та на умовах, обумовлених у цьому договорі.
Факт придбання та оплати придбаного за договором поставки №ПО-02-12-1 від 02.12.2019 товару, а саме шроту соняшникового, підтверджується податковими накладними № 3 та № 4 від 13.01.2020.
Факт оплати позивачем отриманого товару, підтверджується наявним в матеріалах справи платіжними дорученнями №6375 від 24.01.2020, №6352 від 20.01.2020, №6321 від 13.01.2020, №6307 від 09.01.2020, №6299 від 08.01.2020.
Також судом першої інстанції достименно встановлено, що на підтвердження реальності перевезення (переміщення) придбаного в контрагентів товару позивачем до перевірки надано товаро - транспортні накладні (далі - ТТН) на перевезення товару (шроту соняшникового) в подальшому від продавця ТОВ «Подільський сонях» до підприємств покупців. 
У даних ТТН у графі «Вантажовідравник» зазначається «ТОВ "Подільський сонях», у графі «Вантажоотримувач» зазначаються підприємства - покупці (в т.ч. ТОВ "СП "Весна"; АПНВП "Візит"; ТОВ "Птахокомплекс ВЕРЕМІЙ"; СФГ "Едельвейс"; ТОВ "Агрокомплекс "БІОЛЕНД"; СТОВ "Колосок-2"; ФГ "Україна" та інші); у графі «Замовник послуг перевезення» зазначається ТОВ "Подільський сонях", СФГ "Едельвейс" та СТОВ "ДРУЖБА"; у графі «Пункт навантаження» зазначається адреса «27552 Кіровоградська обл., смт. Власівка, вул. Висоцького, 2».
Відповідач, обгрунтовуючи висновок про фіктивність вищезазначених господарських операції між позивачем та його контрагентами відзначив, що в наданих до перевірки ТТН відсутні відомості щодо представників підприємств - постачальників (виробників) такого товару. 
Вказані доводи, в повному обсязі спростовані в ході розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки встановлено, що постачання придбаного в контрагентів позивача товару відбувалось на умовах FCA (1НКОТЕРМС-2010), що засвідчується копією Додаткової угоди №02 від 14.01.2020 до Договору поставки №1301/01 від 13.01.2020, а тому згідно з базисом FCA, покупець несе витрати на доставку товару зі складу продавця до власного складу.
Матеріали справи містять відомості, що на виконання взятих на себе зобов`язань, позивачем укладено ряд Договорів про надання транспортних послуг з ТОВ "Делікат Авто", ТОВ «ІРИНА», ТОВ "Транс Компані" та ПП "Д- Транс" (том 1 а.с. 239-248 ), за якими перевізники зобов`язались за рахунок позивача виконати послуги з перевезення вантажів замовника. 
Надання послуг за вказаними договорами знайшло своє документальне підтвердження наявними в матеріалах справи видатковими накладними, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), а також вищезазначеними ТТН. 
Отже, суд першої інстанції встановив, що згідно умов поставки придбаного позивачем в ТОВ «Мікс корма» (нова назва ТОВ «Таллберг»), ТОВ «Кормо Тех» та ТОВ "Приватна Олійня" (нова назва ТОВ "НВП "Джерельце"") товару, саме ТОВ "Подільський сонях" організовував поставку придбаного товару з місця навантаження останнього, яке в свою чергу, визначав продавець. Таким чином, відсутність в наданих перевіряючим ТТН посилань щодо представників підприємств ТОВ «Мікс корма», ТОВ «Кормо Тех» та ТОВ "Приватна Олійня", не може свідчити про фіктивність господарської операції. 
В свою чергу, зазначеними ТТН беззаперечно підтверджується реалізація придбаного позивачем в ТОВ «Мікс корма», ТОВ «Кормо Тех» та ТОВ "Приватна Олійня" товарів іншим контрагентам.
Колегія суддів звертає увагу, що стан виконання податкових обов`язків визначається виключно дотриманням норм податкового законодавства. В основі оподаткування лежить не волевиявлення осіб у вигляді цивільно-правового правочину, а фактичний рух активів з урахуванням ділової мети такого руху та його зв`язку з господарською діяльністю платника податків. Це випливає з того, що норми податкового законодавства пов`язують формування витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування та податкового кредиту з фактом придбання товарів з метою використання в господарській діяльності.
Отже, вирішальним значенням при вирішенні питання щодо формування платником податку витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, та податкового кредиту має значення не те, які зобов`язання сторони обумовили договором, а те, що вчинив платник податків. З позицій оподаткування не має значення чи має в господарській операції дефект волевиявлення сторін правочину, а має значення господарська операція, що вчинена платником, яка і має бути предметом аналізу в податковому спорі.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Оцінивши наявні в матеріалах справи копії первинних документів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені документи не мають дефекту форми, змісту або походження, які в силу ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.
Зокрема, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" визначає, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Дослідивши подані позивачем документи до контролюючого органу, судова колегія приходить до висновку, що документи, складені за результатами проведених операцій між позивачем та контрагентами, містять необхідну для цілей оподаткування інформацію щодо змісту спірних господарських операцій та мають усі необхідні реквізити первинних документів, що дозволяють ідентифікувати учасників цих операцій та встановити факт надання послуг.
Ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Виходячи зі специфіки послуги як предмета господарської операції, акт наданих послуг з переліком фактично поставлених послуг за напрямами, вказаними в договорах, є достатнім доказом, що підтверджує факт виконання такої господарської операції. Наявність чи відсутність окремих документів, чи відсутність максимальної деталізації виду наданих послуг не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій (постанова Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду у справі № 809/2161/14 від 28.11.2018, постанова Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду у справі № 826/7423/16 від 24.05.2019).
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта стосовно відсутності у контрагентів необхідних умов для досягнення результатів відповідної господарської діяльності, з огляду на те, що всупереч вимог ст. 77 КАС України не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договорів.
Сама по собі наявність або відсутність у контрагента окремих документів, транспортних засобів, нерухомості, певної кількості персоналу, не можуть бути вичерпними ознаками неправомірності вчиненої господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, у зв`язку з його господарською діяльністю. Укладення договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі надання послуг; податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит чи витрат в залежності від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товарів (робіт, послуг) постачальником.
При укладені договорів головним для суб`єкта господарювання є предмет договору, цінова політика, строки та спосіб виконання предмету договору, розрахунки по договору (угоді), а також реєстрація як суб`єкта господарювання в органах виконавчої влади та допоміжна інформація про реєстрацію платником податку на додану вартість у органах податкової служби. Тому позивач не має права наполягати на отримані додаткової інформації відповідачем від його контрагента .
Також, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання, оскільки такі відомості носять інформаційний характер та не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку.
При цьому відповідачем не зазначено конкретних доказів на підтвердження таких припущень, як це передбачено частиною 2 статті 77 КАС України. Разом з тим, відсутність необхідних матеріальних чи трудових ресурсів у контрагентів платника податків не є безумовним свідченням нереальності господарської операції, оскільки їх наявність або відсутність (ресурсів) у господарюючих суб`єктів не має правового значення для вирішення питання про наявність наміру сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених укладеними правочинами.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.09.2019 у справі №814/4212/17.
При цьому, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, станом на момент здійснення позивачем спірних господарських операцій та у перевірений період контрагенти позивача були зареєстровані відповідно до вимог діючого законодавства, як юридичні особи та як платники ПДВ. 
Судова колегія звертає увагу на те, що дійсність правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника не залежать від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності у них основних фондів та трудових ресурсів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов`язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника податків додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його контрагентами правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов`язань. А відтак, за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагента для одержання незаконної податкової вигоди, позивач не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, в постанові від 06 листопада 2018 року в справі № 820/10024/13-а.
При цьому, податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.
Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв оскаржене рішення з додержанням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

          
Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Гонтарук В. М.