Справа № 161/6821/21 	Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1106/21  Категорія: 47 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
30 серпня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2021 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
       У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 25.05.2020 р., відносно нього поліцейським роти №2 батальйону № 1 УПП у Волинській області Комарук Ю.М. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі ЕАМ №2583105. Даною постановою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, та призначено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.07.2020 р. постанова ЕАМ №2583105 від 25.05.2021 р. скасована, а провадження у справі закрито. Вказане судове рішення постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2020 р. залишено без змін.
Позивач зазначає, що поліцейська винесла скасовану постанову в умовах конфлікту інтересів, діючи незаконно. Під час розгляду справи про порушення ним Правил дорожнього руху України вона висловила безпідставну вимогу щодо проходження освідування без жодних на те зовнішніх ознак, у подальшому відмовила йому у складанні протоколу затримання, всупереч тому, що останній змушений був тривалий час, попри своєї волі, залишатися біля поліцейської.
Позивач вказує, що внаслідок таких дій пережив тяжкий та тривалий емоційний зрив та психоемоційні переживання. Окрім цього, в нього порушився сон та з`явилася дратівливість, увесь тиждень після пережитого позивач перебував у збудженому психоемоційному стані, що негативно відобразилося на його здоров`ї.
З огляду на вищезазначене просив стягнути з Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції на свою користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн гривень.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення незаконним та необґрунтованим, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність ним причинно-наслідкового зв`язку між закриттям справи про адмінправопорушення та протиправними діями поліцейського Управління патрульної поліції у Волинській області та довготривалим психоемоційним станом, що негативно відобразився на його здоров`ї. Також судом зроблено неправильний висновок, що ним не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтовано. Також не надано правової оцінки та не проаналізовано в сукупності його доводи щодо спричинення моральної шкоди, викладені в позовній заяві та озвучені під час судового розгляду, а також неправильно застосовано норми матеріального права. Відтак, суд дійшов не обгрунтованого висновку про те, що скасування постанови є справедливою та достатньою сатисфакцією з відновлення його прав.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.
Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів жодними належними та допустимими доказами наявності самої моральної шкоди, а також вважав, що за вказаних у даній справі обставин справедливою та достатньою сатисфакцією з відновлення прав позивача є скасування судом постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності. 
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є правильними та відповідають зазначеним вимогам закону.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З матеріалів справи вбачається, що 25.05.2020 поліцейським батальйону №1 роти №2 УПП у Волинській області Комарук Ю.М. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі ЕАМ №2583105 щодо ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що водій о 00 год. 39 хв. 25.05.2020 у м. Луцьку, по вул. Набережній, в районі будинку № 1, керуючи транспортним засобом марки «Audi A6» д.н.з. НОМЕР_1 , перетнув суцільну лінію горизонтальної розмітки 1.1 та не виконав вимогу дорожнього знаку 4.1 «рух прямо», що кваліфіковано за ч.1 ст.122 КУпАП. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.07.2020 в справі № 161/8665/20 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі ЕАМ №2583105 відносно позивача. Скасовуючи постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, суд встановив, що належних доказів вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, не надано, а сама постанова, відеозаписи з нагрудної камери та рапорт, наявні у матеріалах справи, не містять фіксації інкримінованого правопорушення, а відтак не можуть вважатися належними та допустимими доказами. 
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема,
у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК   України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
Як видно зі змісту постанови Луцького міськрайонного суду від 30.07.2020 року в названій адміністративній справі, суд, скасовуючи постанову про притягнення ОСОБА_1 до адмінвідповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, закрив провадження у цій справі за відсутністю складу адмінправопорушення на підставі п.1ч.1ст.247 КУпАП.
Разом з тим, як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01 березня 2021 року у справі № 490/843/15-а, право закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення належить лише органу, який розглядає таку справу або ж суду, у передбачених КУпАП випадках, а не відноситься до компетенції адміністративного суду, який перевіряє законність винесеної суб"єктом владних повноважень постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.
У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що   здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Звернувшись із цим позовом до суду, позивач зазначав, що відповідач протиправно притягнув його до відповідальності у виді штрафу в розмірі 255 грн за адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 122 КУпАП, чим завдав йому суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою.
Отже, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Отже, судом встановлено, що позивач не надав належних та допустимих доказів, котрі б свідчили про наявність заподіяння йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями органу поліції та заподіяною, на його переконання, шкодою.
При цьому сам факт скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме скасування судом постанови про накладення штрафу є справедливою сатисфакцією з відновлення прав позивача ОСОБА_1 . 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками суду стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів.
Порушень норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи, є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.
З огляду на вищезазначене, висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, є законними та обґрунтованими.
На підставі вищенаведеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2021 року у даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 30 серпня 2021 року.

Головуючий 

 
Судді