Ухвала
Іменем України
 
25 серпня 2021 року
м. Київ       
справа № 761/1664/16-к
провадження № 51-4100 ск 21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого         ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року щодо виправданої ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року ОСОБА_4 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України, та виправдано за недоведеністю складу вказаного злочину в її діяннях. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 травня 2021 року апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року щодо ОСОБА_4 – без змін.
Як слідує зі змісту оскаржуваної ухвали, органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України, а саме постановленні суддею завідомо неправосудних постанов у інших особистих інтересах у судових справах № 757/805/14-п, № 757/807/14-п, 
№ 757/809/14-п та № 757/1654/14-п за обставин детально викладених в ухвалі апеляційного суду.
У касаційній скарзі прокурор посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону просить оскаржувану ухвалу скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування вказує, що в ході розгляду кримінального провадження судом першої інстанції потерпілою ОСОБА_6 було заявлено відвід головуючому судді ОСОБА_9 , який судом залишено без розгляду на підставі ст. 81 КПК України, як такий що має ознаки зловживання правом з метою затягування розгляду. На думку прокурора вказане беззаперечно вказує на порушення ст. 415 КПК України, на що апеляційний суд уваги не звернув, не навів мотивів з яких він не визнав ці обставини істотним порушенням вимог КПК України. Вказує, що оскільки в апеляційній скарзі прокурором ставилось питання про скасування вироку місцевого суду і ухвалення нового вироку, апеляційний суд не міг робити висновки про доведеність або недоведеність складу кримінального правопорушення з огляду на висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 січня 2021 року та визнання неконституційною ст. 375 КК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додану до неї копію судового рішення, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення, з огляду на таке.
Рішенням Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року № 7-р/2020 статтю 375 КК визнано неконституційною, оскільки вона суперечить частині першій статті 8, частинам першій, другій статті 126, частині першій, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України.
Разом з цим, абзацом 2 резолютивної частини вказаного рішення встановлено, що  стаття 375 КК України, визнана неконституційною, втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння  визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.
Згідно із ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили діяння до набрання законом чинності.
Підставою кримінальної відповідальності згідно із ч. 1 ст. 2 КК України є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Разом з цим, за визначенням, закріпленим у ч. 1 ст. 11 КК України, злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину. 
Системне й телеологічне тлумачення зазначених правових норм дає підстави зробити висновок, що діяння може вважатися кримінальним правопорушенням лише за умови, якщо воно визнається таким чинною нормою Особливої частини КК України. Втрата такою нормою чинності тягне неможливість її застосування до діянь, які раніше визнавалися злочином. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 січня 2021 року (справа                        № 0306/7567/12, провадження № 13-73кс19), зазначила, що особу може бути піддано кримінальному переслідуванню виключно за діяння, яке визнано злочином за нормами КК, тоді як втрата чинності нормою Особливої частини КК означає, що передбачені нею дії або бездіяльність вже не містять ознак діяння, за яке цим Кодексом встановлювалася кримінальна відповідальність. Офіційна констатація невідповідності правової норми Конституції України анулює її юридичну силу, що за змістом є рівнозначним виключенню такої норми на законодавчому рівні. Отже, дія чи бездіяльність перестають вважатися злочином як на підставі закону про скасування кримінальної відповідальності, так і у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення про неконституційність норми КК, що встановлювала цю відповідальність.
Як зауважила Велика Палата Верховного Суду у вказаному  рішенні, на користь висновку про ретроспективну дію рішень Конституційного Суду України, якими констатовано невідповідність Основному Закону положень КК України щодо криміналізації певних дій або бездіяльності, свідчить і зміст п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України. Згідно з цією нормою процесуального права встановлення неконституційності закону, застосованого судом під час  вирішення справи, визнається виключною обставиною і підставою для перегляду судових рішень, що набрали законної сили, в порядку екстраординарного провадження. З цих підстав може бути перевірено і скасовано обвинувальний вирок про засудження особи за діяння, скоєні в період чинності зазначеного вище закону, а також ухвалу, постанову судів апеляційної та касаційної інстанцій, винесені до прийняття Конституційним Судом України відповідного рішення.
Верховний Суд виходить із того, що положення п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України містять імперативні приписи, які не передбачають можливості продовження кримінального провадження, оскільки втрата чинності законом, який раніше визнавав те чи інше діяння кримінальним правопорушенням, унаслідок його скасування чи визнання неконституційним робить подальше кримінальне провадження безпредметним, оскільки відповідне діяння не є злочином за чинним КК (постанова Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 266/3090/18; ухвала Третьої судової палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 703/2432/17).
Разом з тим, відповідно до статті 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Таким чином, КПК України не містить норму, яка б визначала порядок дій суду апеляційної інстанції у разі втрати юридичної сили норми Особливої частини КК України, що передбачала відповідальність за вчинення діяння, яке інкримінувалося особі, на час розгляду апеляційної скарги на виправдувальний вирок суду першої інстанції.
Аналізуючи ситуацію, яка склалася у даному кримінальному провадженні, коли до Суду надійшла касаційна скарга, в якій ставиться питання про погіршення становища виправданої особи, при цьому Конституційним Судом України визнана неконституційною норма Особливої частини КК України, яка інкримінувалася цій особі, виходячи із завдань кримінального провадження, визначених статтею 2 КПК України, та керуючись загальними засадами кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про безпредметність подальшого касаційного розгляду, оскільки скасування оскаржуваної ухвали не призведе до прийняття якісно іншого рішення по суті судом апеляційної інстанції, адже втрата юридичної сили норми КК України виключає кримінальну відповідальність, а відтак і можливість засудження особи за статтею КК України, яка визнана неконституційною.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги прокурора щодо істотного порушення судами апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону є неспроможними, оскільки на даний час відсутня кримінальна відповідальність за вказане діяння, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року щодо виправданої ОСОБА_4 . 
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                   ОСОБА_3