Постанова                              
Іменем України
 
21 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 359/818/20
 
провадження № 61-7398св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2020 року у складі судді Борця Є. О. та постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 рокуу складі колегії суддів: Білич І. М., Коцюрби О. П., Слюсар Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом 
до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України 
(далі - ДП «Украерорух») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовна заява мотивована тим, що вона працювала у ДП «Украерорух» на посаді інженера І категорії відділу кадрів департаменту персоналу. 
Зазначала, що наказом тимчасово виконуючого обов`язки директора 
ДП «Украерорух» від 31 серпня 2018 року № 564, відповідно до оновленої організаційної структури, були введені в дію штатні розписи апарату управління ДП «Украерорух» (цивільні та військові). 
Наказом директора ДП «Украерорух» від 07 вересня 2018 року № 588 дві посади інженера І категорії відділу кадрів департаменту персоналу були скорочені. 28 вересня 2018 року ОСОБА_1 було попереджено про те, що посада, яку вона на той час обіймала, підлягала скороченню з 02 грудня 
2018 року. Їй було запропоновано переведення на вакантну посаду інженера І категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу ДП «Украерорух». Однак, тимчасова комісія з відбору кандидатів 
ДП «Украерорух» відхилила її кандидатуру щодо зайняття вказаної посади. Тому їй було запропоновано перевестись на інші вакантні посади. 
Наказом начальника департаменту персоналу ДП «Украерорух» 
від 22 грудня 2018 року № 1237/о вона була переведена, за її згодою, 
на посаду інженера ІІ категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу за строковим трудовим договором з 19 грудня 2018 року до 31 грудня 2019 року. 
Зазначала, що наказом тимчасово виконуючого обов`язки заступника директора з адміністративно-господарських питань ДП «Украерорух» 
від 29 березня 2019 року № 314/о вона була переведена, за її згодою, на посаду інженера І категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу, за строковим трудовим договором з 01 квітня 2019 року до 31 грудня 2019 року. Наказом виконуючого обов`язки директора ДП «Украерорух» від 27 грудня 2019 року № 1314/о її звільнено 
з роботи з 31 грудня 2019 року у зв`язку із закінченням строкового договору, на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.
Вказувала, що наказ про її звільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України не видавався, а отже, укладений з нею безстроковий трудовий договір не було припинено. Посада інженера І категорії відділу кадрів департаменту персоналу фактично не скорочувалась, а реорганізація 
в ДП «Украерорух» мала удаваний характер. Строковий трудовий договір двічі укладався з нею без дійсної мети та достатніх на те підстав, що 
не відповідало перебігу трудових відносин між сторонами. Крім того, укладення строкового трудового договору не передбачено колективним договором.
Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просила суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ виконуючого обов`язки директора ДП «Украерорух» від 27 грудня 2019 року № 1314/о, поновити її на роботі 
у ДП «Украерорух» на посаді інженера І категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу з 31 грудня 2019 року;
- стягнути з ДП «Украерорух» середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 29 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 31 грудня 2019 року закінчився строковий трудовий договір, укладений з ОСОБА_1 
на зайняття посади інженера І категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу ДП «Украерорух». Починаючи 
з того ж дня позивач остаточно припинила виконання посадових обов`язків, а отже, оскаржений наказ виконуючого обов`язки директора 
ДП «Украерорух» від 27 грудня 2019 року № 1314/о винесений 
з дотриманням вимог, передбачених пунктом 2 статті 36 КЗпП України.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 02 березня 2021 року 
апеляційну скаргу адвоката Колєва Р. Г., який діє в інтересах 
ОСОБА_1 , залишено без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київськоїобласті 
від 29 вересня 2020 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши, що 31 грудня 2019 року закінчився строковий трудовий договір, укладений з ОСОБА_1 на зайняття посади інженера 
І категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналуДП «Украерорух», і починаючи з того ж дня позивач припинила виконувати обов`язки, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування наказу виконуючого обов`язки директора ДП «Украерорух» від 27 грудня 2019 року № 1314/о.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у травні 2021 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2021 року справу призначено 
до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій 
не врахували того, що переведення працівників, які працюють 
за безстроковим трудовим договором, на строковий трудовий договір 
не допускається, оскільки таке переведення законодавством не визначено.
Крім того, суд не звернув уваги й на те, що за пунктом 2 статті 36 КЗпП України припинення трудового договору у зв`язку із закінченням його строку можливе лише в тому випадку, коли його укладення відповідало нормам закону.
Зазначає, що строкові трудові договори укладалися із нею неодноразово. Проте суди попередніх інстанцій належним чином не перевірили, чи відповідає неодноразове укладення строкового трудового договору вимогам КЗпП України, адже згідно з частиною другою статті 391 цього Кодексу строкові трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 КЗпП України, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
Отже, враховуючи той факт, що безперервний трудовий договір з нею розірвано не було, а строковий трудовий договір укладався двічі, 
що відповідає вимогам частини четвертої статті 24 КЗпП України 
і підтверджується наказами відповідача від 22 грудня 2018 року № 1237/о та від 29 березня 2019 року № 314/о, вважає, що між позивачем 
та відповідачем мали місце безперевні трудові відносини за безстроковим, а не строковим трудовим договором.
При цьому зазначає, що вищезазначені накази ДП «Украерорух» про її переведення не відповідають вимогам законодавства щодо укладення трудових договорів і за формою, оскільки не містять підстав, передбачених законом, зокрема посилання на частину другу статті 23 КЗпП України.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень, зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного                            у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі 
№ 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17), від 25 липня 2018 року 
у справі № 382/1039/16-ц (провадження № 61-12386св18), від 10 вересня 2018 року у справі № 487/6407/16-ц (провадження № 61-31736св18), 
від 22 травня 2019 року у справі № 753/3889/17 (провадження 
№ 61-34640св18), від 30 квітня 2020 року у справі № 756/13104/16-ц (провадження № 61-15389св18).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У червні 2021 року ДП «Украерорух»подало до Верховного Суду відзив 
на касаційну скаргу, в якому касаційну скаргу просить залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Зі змісту трудової книжки серії НОМЕР_1 , заведеної на ім`я позивача, вбачається, що ОСОБА_1 працювала в ДП «Украерорух» на посаді інженера І категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу (а.с. 13-16).
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП «Украерорух» 
від 31 серпня 2018 року № 564 відповідно до оновленої організаційної структури були введені в дію штатні розписи апарату управління 
ДП «Украероруху» (цивільні та військові). 
Наказом директора ДП «Украерорух» від 07 вересня 2018 року № 588 скорочено 98 посад, зокрема, дві посади інженера І категорії відділу кадрів департаменту персоналу (а.с. 59, 60-64).
Відповідно до листа начальника департаменту персоналу ДП «Украерорух» 
від 28 вересня 2018 року № 1-26.7-4514 ОСОБА_1 попереджено про те, що посада, яку вона на той час обіймала, буде скорочена з 02 грудня 
2018 року. Тому їй було запропоновано переведення на вакантну посаду інженера І категорії відділу кадрів та управління персоналом (а.с. 58).
Зі змісту витягу з протоколу тимчасової комісії з відбору кандидатів 
ДП «Украерорух» від 06 листопада 2018 року № 1 вбачається, 
що кандидатуру ОСОБА_1 щодо зайняття вказаної посади було відхилено. 
Згідно з протоколом засідання первинної профспілкової організації апарату управління ДП «Украерорух» від 30 листопада 2018 року № 47-11 відповідачу відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору 
з ОСОБА_1 . Тому їй було запропоновано переведення на інші вакантні посади. Ця обставина підтверджується копією листа начальника департаменту персоналу ДП «Украерорух» від 07 листопада 2018 року 
№ 2.2-10-592 (а.с. 27-28, 29, 30, 65).
19 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про переведення 
її на посаду інженера ІІ категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу за строковим договором до 31 грудня 2019 року (а.с. 31, 66).
Наказом начальника департаменту персоналу ДП «Украерорух» 
від 22 грудня 2018 року № 1237/о ОСОБА_1 переведено, за її згодою, 
на посаду інженера ІІ категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу за строковим трудовим договором з 19 грудня 2018 року до 31 грудня 2019 року.
26 березня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про переведення 
її на посаду інженера ІІ категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу за строковим договором до 31 грудня 2019 року (а.с. 67).
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки заступника директора 
з адміністративно-господарських питань ДП «Украерорух» від 29 березня 2019 року № 314/о позивача було переведено, за її згодою, на посаду інженера 1 категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу за строковим трудовим договором з 01 квітня 2019 року 
до 31 грудня 2019 року.
Згідно із наказом ДП «Украерорух» від 27 грудня 2019 року № 1314/о    ОСОБА_1 звільнено з роботи з 31 грудня 2019 року 
у зв`язку з закінченням строкового трудового договору за пунктом 2 
статті 36 КЗпП України.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки 
і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, 
в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.
Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності 
та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей 
і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.
У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку 
із закінченням строку.
Контракт, у якому передбачено термін дії, який неодноразово переукладався, не вважається таким, що укладений на невизначений строк, оскільки за два місяці до закінчення строку дії контракту за згодою сторін його може бути продовжено або укладено на новий строк.
Відповідно до частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові договори,
що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, 
що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 цього Кодексу.
Якщо сторони при переукладенні контракту серед підстав його розірвання вказали закінчення строку, враховуючи, що працівник належним чином інформований про умови укладеного договору, контракт розглядається 
як встановлене законом виключення з правила частини другої 
статті 39-1 КЗпП України.
Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, по суті, не є розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії.
Отже, термін строкового трудового договору встановлюється 
за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України
від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17 і є незмінною.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 працювала в ДП «Украерорух» 
на посаді інженера І категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу (а.с. 13-16).
Відповідно до листа начальника департаменту персоналу ДП «Украерорух» 
від 28 вересня 2018 року № 1-26.7-4514 ОСОБА_1 попереджено про те, що посада, яку вона на той час обіймала, буде скорочена з 02 грудня 
2018 року. Тому їй було запропоновано переведення на вакантну посаду інженера І категорії відділу кадрів та управління персоналом (а.с. 58).
19 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про переведення 
її на посаду інженера ІІ категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу ДП «Украерорух» за строковим договором 
до 31 грудня 2019 року (а.с. 31, 66).
Згідно з частиною другою статті 23 КЗпП України трудовий договір 
на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини 
на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.
Наказом начальника департаменту персоналу ДП «Украерорух» 
від 22 грудня 2018 року № 1237/о ОСОБА_1 переведена, за її згодою, 
на посаду інженера ІІ категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу за строковим трудовим договором з 19 грудня 2018 року до 31 грудня 2019 року.
26 березня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про переведення 
її на посаду інженера І категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу за строковим договором до 31 грудня 2019 року (а.с. 67).
Наказом тимчасово виконуючого обов`язки заступника директора 
з адміністративно-господарських питань ДП «Украерорух» від 29 березня 2019 року № 314/о позивач була переведена, за її згодою, на посаду інженера І категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу ДП «Украерорух» за строковим трудовим договором з 01 квітня 2019 року до 31 грудня 2019 року.
Накази про своє переведення на умовах строковості ОСОБА_1 
не оскаржила, продовжила працювати за строковим трудовим договором.
Згідно із наказом ДП «Украерорух» від 27 грудня 2019 року № 1314/о ОСОБА_1 звільнено з роботи з 31 грудня 2019 року 
у зв`язку з закінченням строкового трудового договору за пунктом 2 
статті 36 КЗпП України.
Суд першої інстанції з висновками якого погодився і апеляційний суд, встановивши, що 31 грудня 2019 року закінчився строковий трудовий договір, укладений з ОСОБА_1 на зайняття посади інженера 
І категорії відділу кадрів та управління персоналом департаменту персоналу, починаючи з того ж дня позивач припинила виконання посадових обов`язків, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування наказу виконуючого обов`язки директора ДП «Украерорух» від 27 грудня 2019 року № 1314/о,
у зв`язку з закінченням строкового трудового договору за пунктом 2 
статті 36 КЗпП України.
Оскільки безстроковий трудовий договір ОСОБА_1 припинився шляхом переведення останньої за її заявою на іншу посаду, з умовами строковості, тому доводи касаційної скарги про те, що позивач не була звільнена за частиною першою статті 40 КЗпП України, оскільки не було видано наказу про її звільнення, є безпідставними.
Доводи касаційної скарги щодо невідповідності укладеного строкового трудового договору вимогам статті 23 КЗпП України, не заслуговують 
на увагу та спростовуються матеріалами справи, оскільки з часу останнього переведення ОСОБА_1 (01 квітня 2019 року) до часу звільнення 
(31 грудня 2019 року) накази відповідача про переведення її на умовах строковості позивач не оскаржила та продовжувала працювати 
на визначених умовах.
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновку 
у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду 
від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17), від 25 липня 2018 року у справі № 382/1039/16-ц (провадження 
№ 61-12386св18), від 10 вересня 2018 року у справі № 487/6407/16-ц (провадження № 61-31736св18), від 22 травня 2019 року у справі 
№ 753/3889/17 (провадження № 61-34640св18), від 30 квітня 2020 року 
у справі № 756/13104/16-ц (провадження № 61-15389св18), не заслуговують на увагу, оскільки у справі інші фактичні обставини.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень 
не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, 
що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 
від 29 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 02 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк