Ухвала
Іменем України
 
27 вересня 2021 року
м. Київ
Провадження № 51-4134 ск 21
Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого                  ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня                    2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 травня 2021 року щодо  ОСОБА_5 ,
встановив:
вироком Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у                                с. Шиякерань Астаринського району Азейбаржанської Республіки, зареєстрований по АДРЕСА_1 , проживає по                   АДРЕСА_2 , 
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. 
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 роки, і покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. 
Вирішено питання про судові витрати у справі.
Скасовано арешт на автомобіль «HYUNDAISANTA FE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року, та повернуто власнику ОСОБА_5 .
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 травня 2021 року вирок залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 17 лютого                    2019 року о 22 годині 10 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «HYUNDAI SANTAFE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 84 км/год по                   вул. Чкалова зі сторони вул. Шевченко в напрямку вул. Академіка Проскури в                        м. Харкові. Під час руху ОСОБА_5 , рухаючись в районі вул. Чкалова, 13, діючи необережно, перевищуючи максимально дозволену швидкість у населеному пункті, проявив необачність та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_6 , який перетинав проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу, чим порушив вимоги п. п. 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху України та допустив наїзд на потерпілого ОСОБА_6 , який перетинав проїзну частину зліва направо по ходу руху його автомобіля, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2  помер у лікарні.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 ставить питання про зміну постановлених судових рішень щодо ОСОБА_5 в частині розміру призначеного основного покарання, а саме, просить зменшити тривалість іспитового строку, застосованого згідно з ст. 75 КК України до 1 року, та без призначення додаткового виду покарання – позбавлення права керування транспортними засобами. Зазначає, що судами порушені вимоги ст. ст. 65, 66, 69, 55 КК України. Вказує, що засуджений повністю відшкодував шкоду потерпілій, визнав у повному обсязі свою вину у вчиненому, вперше вчинив кримінальне правопорушення, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, потерпіла претензій будь-якого характеру до засудженого не має, і основним видом трудової діяльності засудженого є саме керування транспортним засобом. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 , та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оскаржуються.
Що стосується доводів захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на таке.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.  
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримані.
Суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який вину визнав, щиро розкаявся, за місцем роботи у ТОВ «Транс-Автосервіс» характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Крім того, обґрунтовано у якості обставини, що пом`якшує покарання визнано судом і взято до уваги щире каяття – добровільне відшкодування потерпілій (матері померлого ОСОБА_6 ) шкоди, а також визнання своєї провини, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 , основного покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та можливість його виправлення без ізоляції від суспільства і звільнив засудженого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку на підставі статей 75, 76 КК України.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Указане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків тощо.
Призначаючи засудженому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, районний суд врахував конкретні обставини кримінального провадження та наслідки  кримінального правопорушення.
У вироку наведено переконливі підстави такого рішення, покарання належним чином умотивовано, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження нових правопорушень та відповідає вимогам статтей 50,             65 КК України. З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції.
Переконливих доводів про необхідність призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у  касаційній  скарзі не наведено. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі викладені у скарзі посилання й доводи захисника                    ОСОБА_7 щодо призначення ОСОБА_5 покарання без позбавлення права керування транспортними засобами та зменшення іспитового строку, і не встановивши підстав для зміни вироку районного суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши це рішення.
Зокрема, апеляційний суд погодився зі встановленими районним судом обставинами, які враховуються та оцінюються під час призначення покарання, передусім з точки зору ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та суспільної небезпеки винної особи, указав про обґрунтованість висновку місцевого суду щодо наявності підстав для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами з огляду на наслідки вчиненого засудженим кримінального правопорушення - смерть потерпілого.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2                 ст. 428 КПК України слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника              ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 травня 2021 року щодо  ОСОБА_5 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                         ОСОБА_8