ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
                                                  
                                                            Головуючий суддя у першій інстанції : Баранюк А.З

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року	Львів	Справа № 500/2051/21 пров. № А/857/11533/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Улицького В.З., Шавеля Р.М.
за участю секретаря судового засідання:          Волошин М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління соціальної політики Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду  від 26 травня 2021 року у справі № 500/2051/21 за адміністративним позовом Управління соціальної політики Тернопільської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови,-
ВСТАНОВИВ :
16.04.2021р. позивач Управління соціальної політики Тернопільської міської ради звернувся в суд з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови від 30.03.2021р. у виконавчому провадженні № 64986712 про стягнення виконавчого збору у розмірі 24000,00 грн.
Рішенням Тернопільського  окружного  адміністративного суду від 26.05.2021р. в позові відмовлено. 
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Управління соціальної політики Тернопільської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене без всебічно з`ясованих обставин у справі. 
Апелянт просить суд, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 26.05.2021р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. 
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до  ст.313 КАС України.
ст.229 КАС України передбачено, що фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.02.2021р. в адміністративній справі №500/1670/20 позов задоволено. (а.с.8)
Суд, визнав протиправними дії Управління соціальної політики Тернопільської міської ради щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі, передбаченому ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги.
Крім того суд, зобов`язав Управління соціальної політики Тернопільської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги.
Позивач Управління соціальної політики Тернопільської міської ради на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.02.2021р. згідно довідки від 17.03.2021р. № 821/13.8 в добровільному порядку 17.03.2021р. здійснив нарахування та перерахунок одноразової грошової допомоги до 5 травня 2020р. ОСОБА_1 , а саме,  нарахував кошти в розмірі 6800,00 грн. з урахування раніше виплачених сум.
23.03.2021р. на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду у справі №500/1670/20 виданий виконавчий лист зобов`язального характеру.
30.04.2021р. державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. (а.с.7)
Крім того, 30.03.2021р. державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору з Управління соціальної політики Тернопільської міської ради у розмірі 24000,00 грн. ( а.с. 5)
В ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»  передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії
Із змісту ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» видно, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби і стягується з боржника до Державного бюджету України. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних заробітних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.
Отже, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Тобто, обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: фактичне виконання судового рішення; вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.
В п.9 ч.5 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
В даній справі, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що державний виконавець не здійснював дій з примусового виконання рішення суду.
Однак, на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.02.2021р. у справі № 500/1670/20 позивач Управління соціальної політики Тернопільської міської ради добровільно здійснив нарахування сум стягувачу ОСОБА_1 зазначених у рішенні суду до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. (а.с.11),
Як видно з матеріалів справи, головним розпорядником коштів є Міністерство соціальної політики України, розпорядником нижчого рівня - Управління соціальної політики Тернопільської міської ради.
Тобто, з врахуванням Постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020р. № 112, ст.ст.7, 23, 48, 116 Бюджетного кодексу України, Управління соціальної політики Тернопільської міської ради є лише розпорядником державних коштів, які виділені в межах бюджетних асигнувань.
Отже, провести виплату коштів (з врахуванням раніше виплачених сум) ОСОБА_1 згідно судового рішення  у справі № 500/1670/20 на час виникнення спірних правовідносин не видалось можливим, оскільки не залежать від позивача. Фактична виплата коштів відбувається за рахунок Державного бюджет України. Кошти на виконання вказаного судового рішення не надходили до управління.
Разом з тим, в даній справі, позивач рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.02.2021р. у справі № 500/1670/20 виконав в межах своєї компетенції до відкриття виконавчого провадження, шляхом проведення перерахунку відповідних сум стягувачу ОСОБА_1 .
Таким чином, державний виконавець не вчиняв дій з фактичного виконання судового рішення, та примусове виконання не здійснював.
Аналізуючи наведені положення законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем не будь-яких дій, пов`язаних з організацією виконавчого провадження, а виключно дій по фактичному стягненню з боржника присуджених за виконавчим документом сум. Тобто дії, за наслідками яких стягнуто, повернуто у примусовому порядку відповідну суму або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Тобто, за своїм призначенням виконавчий збір стягується саме за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
Враховуючи викладене, у державного виконавця відповідно до вимог п. 9 ч.5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні підстави для стягнення виконавчого збору.
Висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією яка викладена в Постанові Верховного суду від 19.06.2019р. в справі № 824/172/18-а, провадження № К/9901/6388/19.
В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003р. №14  роз`яснено, що витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.
За таких обставин, колегія суддів вважає що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є помилковими, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) діяв не у спосіб що визначені законами та Конституцією України. Відсутні правові підстави для винесення оспорюваної постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки фактичного примусового виконання виконавчого документу не було.
Висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією яка викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020р. у справі № 2540/3203/18.
В  ст.242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст. 317 КАС України визначено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняту постанову, якою позов задовольнити.
Керуючись ст.ст.243, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління соціальної політики Тернопільської міської ради задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду  від 26 травня 2021 року у справі № 500/2051/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 30.03.2021р. у виконавчому провадженні № 64986712.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	Р. М. Шавель  	
У зв`язку із перебуванням судді Шавеля Р.М.  в період з 19.07.2021р. по 01.08.2021р. включно у щорічній відпустці, повний текст постанови складено у строк встановлений ч. 3 ст. 243 КАС України, однак підписаний повним складом суду 02.08.2021р.