Постанова
Іменем України
 
12 серпня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 522/21900/13-ц
провадження № 61-4063св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_2 (третя особа за зустрічним позовом),
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на постанову Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 28 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), який змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 11259302000, за умовами якого позичальник отримала трьома траншами кредит у розмірі 270 000 доларів США під 13,9 % річних з кінцевим строком повернення до 28 листопада 2017 року. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 14 серпня 2013 року в неї утворилася заборгованість перед банком у розмірі 283 850,35  доларів США, що еквівалентно 2 268 815,86 грн, з яких: 209 646,13 доларів США - тіло кредиту, 62 274,42 доларів США - проценти, 5 726,67 доларів США - пеня за прострочення сплати тіла кредиту, 6 203,13 доларів США - пеня за прострочення сплати процентів. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 28 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 161319, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки. Враховуючи викладене, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вищевказану заборгованість та понесені судові витрати. 
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди до нього, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила: визнати недійсною додаткову угоду № 1 та додаток 1 до додаткової угоди № 1 у вигляді відповідного графіку погашення кредиту від 15 грудня 2008 року до кредитного договору від 28 листопада 2007 року № 11259302000, укладені між нею і АКІБ «УкрСиббанк»; визнати недійсним кредитний договір від 28 листопада 2007 року № 11259302000, укладений між нею та АКІБ «УкрСиббанк». Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що за умовами кредитного договору кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 270 000 доларів мав надаватися декількома траншами. Однак з моменту укладення договору їй фактично були надані кредитні кошти лише на загальну суму 195 000 доларів США, а не в розмірі 270 000 доларів США, як про це безпідставно вказує ПАТ «УкрСиббанк» у своїй позовній заяві. Крім того, наявні в матеріалах справи кредитний договір та додаткову угоду № 1 до нього з відповідним графіком вона не підписувала. 
 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2018 року у складі судді Загороднюка В. І. в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду № 1 та додаток 1 до додаткової угоди № 1 у вигляді відповідного графіку погашення кредиту від 15 грудня 2008 року до кредитного договору від 28 листопада 2007 року № 11259302000, укладену між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 . Визнано недійсним кредитний договір від 28 листопада 2007 року № 11259302000, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що банком не доведено належними та допустимими доказами факт існування між сторонами кредитних правовідносин. За висновком судово-почеркознавчої експертизи підписи в оспорюваних позичальником кредитному договорі та додатковій угоді № 1 до нього з відповідним графіком виконанні не ОСОБА_1 , а іншою особою.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») задоволено частково. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 листопада 2018 року в частині відмови в задоволенні первісного позову та в частині задоволення позовної вимоги зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення. Первісний позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» 134 646,13 доларів США. В решті вимог первісного позову відмовлено. В задоволенні вимоги зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору відмовлено. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд дійшов помилкового висновку щодо недоведеності банком існування між сторонами кредитних правовідносин. Дійсно за висновком судово-почеркознавчої експертизи від 30 листопада 2016 року № 7649 підписи в кредитному договорі та додатковій угоді № 1 до нього з відповідним графіком виконані не позичальником, а іншою особою. Разом з тим ОСОБА_1 не заперечувала сам факт отримання нею від АТ «УкрСиббанк» кредитних коштів двома траншами на загальну суму 195 000 доларів США, з яких 60 353,87 доларів США - повернуті кредитору. Відтак, в цій справі банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника та поручителя компенсувати фактично отриману та не повернуту в добровільному порядку суму кредитних коштів у розмірі 134 646,13 доларів США (195 000 - 60 353,87). Доводи АТ «УкрСиббанк» щодо отримання позичальником ще й третього траншу на суму 75 000 доларів США спростовуються висновком судово-почеркознавчої експертизи від 12 червня 2020 року № 19-7423, згідно з яким підпис у заяві на видачу готівки від 06 березня 2008 року № 32 на суму 75 000 доларів США виконаний не самою ОСОБА_1 , а іншою особою. Виписка по рахунку, в яку включено 75 000 доларів США, в контексті встановлених в цій справі обставин, сама по собі не є достатнім доказом, який підтверджує отримання вказаних грошових коштів саме ОСОБА_1 . Крім того, оскільки позичальник не підписувала кредитний договір з додатками до нього, то відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У березні 2021 року АТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні вимог банку про стягнення кредитних коштів - третього траншу в розмірі 75 000 доларів США та в частині відмови в задоволенні вимог банку про стягнення процентів у розмірі 62 274,42 доларів США, пені за прострочення сплати тіла кредиту в розмірі 5 726,67 доларів США та пені за прострочення сплати процентів у розмірі 6 203,13 доларів США і передати справу в цих частинах на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник вказав, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 750/9033/15-ц, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц. Крім того, апеляційний суд неправильно застосував правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
 
У квітні 2021 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що наведені у скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 26 березня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду міста Одеси.
 
15 квітня 2021 року справа № 522/21900/13-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
За змістом касаційної скарги постанова апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову не оскаржується, а тому в силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядається.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
 
Судами встановлено, що звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «УкрСиббанк» посилалося на те, що 28 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», який змінив назву на ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 11259302000, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 270 000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту під 13,9 % річних з кінцевим строком повернення до 28 листопада 2017 року.
 
Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору позичальник має право отримати кредитні кошти у вигляді одного траншу або декількох траншів, загальна сума яких не може перевищувати розміру суми кредиту, зазначеної в цьому договорі, для чого надає банку письмову заяву, в якій зазначає бажану суму траншу (в межах загальної суми кредиту) та бажану дату його отримання. 
 
На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, крім копії кредитного договору, банк надав виписку та розрахунок заборгованості, а також - додаткову угоду від 15 грудня 2008 року № 1 до цього договору, якою визначено новий графік сплати щомісячних платежів. 
 
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язаньОСОБА_1 за кредитним договором 28 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 161319, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки.
 
За наданим банком розрахунком станом на 14 серпня 2013 року в  ОСОБА_1 утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 283 850,35 доларів США, що еквівалентно 2 268 815,86 грн, з яких: 209 646,13 доларів США - тіло кредиту, 62 274,42 доларів США - проценти, 5 726,67 доларів США - пеня за прострочення сплати тіла кредиту, 6 203,13 доларів США - пеня за прострочення сплати процентів. 
 
Під час розгляду справи  ОСОБА_1 не заперечувала сам факт отримання нею кредиту двома траншами на загальну суму 195 000 доларів США, однак стверджувала, що їй не видавався третій транш на суму 75 000 доларів США. Крім того, вона не підписувала додані банком до позовної заяви кредитний договір з додатками, а також - додаткову угоду від 15 грудня 2008 року № 1 до цього договору з відповідним графіком. Відтак, з нею не були узгодженні умови щодо розміру процентів та відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
 
Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 30 листопада 2016 року № 7649, складеним судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, підписи від імені ОСОБА_1 у наданих на експертизу документах: договорі про надання споживчого кредиту від 28 листопада 2007 року № 11259302000, укладеному між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 , розміщені в тексті договору; додатковій угоді № 1 від 15 грудня 2008 року до кредитного договору; графіку погашення кредиту (додаток № 1 до кредитного договору), виконані не самою ОСОБА_1 , а іншою особою (особами). Досліджені підписи від імені ОСОБА_1 у вищезазначених документах виконані з наслідуванням підпису (підписів) ОСОБА_1 .
 
Висновком судово-технічної експертизи документів від 25 квітня 2017 року № 7650/03, складеним судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, підтверджується, що наявна в матеріалах цивільної справи копія договору про надання споживчого кредиту від 28 листопада 2007 року № 11259302000 не відповідає оригіналу договору про надання споживчого кредиту від 28 листопада 2007 року № 11259302000, наданого представником банку на вимогу експерта. Надані на експертизу завірені банком копії Додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2008 року до кредитного договору і Графіку погашення кредиту (Додаток 1 до Додаткової угоди № 1), які містяться у справі, не відповідають оригіналу Додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2008 року до кредитного договору і Графіку погашення кредиту (Додаток 1 до Додаткової угоди № 1), наданих представником банку на вимогу експерта. 
 
Враховуючи, що ОСОБА_1 категорично заперечувала сам факт отримання нею третього траншу кредиту в розмірі 75 000 доларів США, а банк наполягав щодо видачі позичальнику такого траншу, апеляційним судом, за клопотанням сторони відповідача за первісним позовом, була призначена судово-почеркознавча експертиза з метою дослідження належності ОСОБА_1 підпису в заяві про видачу готівки                             від 06 березня 2008 року № 32 на суму 75 000 доларів США.
 
Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 12 червня 2020 року       № 19-7423, складеним судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, підпис від імені ОСОБА_1 у заяві про видачу готівки від 06 березня 2008 року № 32 на суму 75 000 доларів США виконаний не самою ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .
 
Апеляційним судом також встановлено, що на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 сплатила банку грошові кошти в загальному розмірі 60 353,87 доларів США.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що кредитний договір від 28 листопада 2007 року № 11259302000 та додатки до нього позичальник  ОСОБА_1 не підписувала, проте остання фактично отримала кредитні кошти в загальному розмірі 195 000 доларів США, з яких 60 353,87 доларів США були повернуті банку, суд апеляційної інстанцій обґрунтовано виходив з того, що в даному випадку відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, однак, враховуючи, що всі використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «УкрСиббанк» не повернуті, то банк має право стягнути з відповідачів решту заборгованості за тілом кредиту.
 
За встановлених в цій справі обставин інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив би покладення на слабшу сторону - споживача невиправданого тягара сплатити банку суму грошових коштів (кредит), якими вона не користувалася, а також - проценти та неустойку, розмір та порядок сплати яких не був обумовлений сторонами у письмовій формі. 
 
При цьому Верховним Судом взято до уваги, що відповідачі за первісним позовом не оскаржили у встановленому законом касаційному порядку судове рішення апеляційного суду в цій справі, тобто фактично погодилися з ним.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в означеній вище частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправильно застосував правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, згідно з яким витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і Витяг з Умов та Правил, які містяться в матеріалах цієї справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати комісії, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, не заслуговують на увагу. Хоча у справі № 342/180/17 між сторонами було укладено кредитний договір шляхом підписання позичальником анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил, які не визнавалися відповідачем та не містили його підпису, тому їх не можна було розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання анкети-заяви, однак за встановлених в цій справі обставин непідписання позичальником кредитного договору апеляційним судом правильно взято до уваги вищенаведені висновки Великої Палати в частині, яка стосується необхідності обумовлення сторонами ціни договорусаме в письмовому вигляді.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 750/9033/15-ц, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
В постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 750/9033/15-ц (провадження № 61-27810св18) зазначено, що змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк», апеляційний суд виходив з того, що останнім не надано належних і допустимих доказів видачі та фактичного одержання позичальником грошових коштів за кредитним договором, оскільки за висновком експерта в документах про отримання коштів підпис зроблено не позичальником, а іншою особою. Колегія суддів Верховного суду не погоджується з такими висновками суду, оскільки у цій справі встановлено, що кредитний договір підписаний позичальником і за умовами договору про надання споживчого кредиту кредитні кошти банком були перераховані позичальнику на відкритий поточний рахунок у банку відповідно до пункту 1.5 кредитного договору. Отже, банк виконав зобов`язання за цим договором і вправі вимагати виконання відповідних зобов`язань зі сторони відповідачів на користь банку. Обставини отримання готівкових коштів із поточного рахунку, який був відкритий позичальнику, на правову оцінку правовідносин сторін з приводу укладення і виконання банком умов договору про надання споживчого кредиту не впливає. За таких обставин апеляційний суд дійшов неправильних висновків про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності отримання позичальником кредитних коштів. Враховуючи викладене, апеляційний суд не дав належної оцінки зазначеним доводам позивача, не звернув увагу на те, що відповідачі не заперечували факти підписання кредитного договору та договору поруки, не встановив та не перевірив обставин щодо виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.
 
Однак на відміну від справи № 750/9033/15-ц, в цій справі за висновками експерта позичальник, окрім заяви на видачу готівки, також не підписувала кредитний договір та всі додатки до нього.
 
В постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19) вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором. 
 
Однак висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать висновкам суду касаційної інстанції, викладеним у вищезгаданих постановах, оскільки у справі, яка переглядається, на підставі належних та допустимих доказів апеляційний суд правильно встановив, що в контексті встановлених обставин щодо підписання від імені позичальника іншою особою як кредитного договору з усіма додатками до нього, так і заяви на видачу готівки в сумі 75 000 доларів США надана ПАТ «УкрСиббанк» виписка по рахунку, в яку включено надходження вказаних коштів, сама по собі не є достатнім доказом на підтвердження отримання ОСОБА_1 третього траншу в розмірі 75 000 доларів США.
 
В постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17 (провадження № 61-9882св20) зазначено, що в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судами встановлено, що у підписаній відповідачем анкеті-заяві не визначено розміру та підстав стягнення з позичальника процентів за користування кредитними коштами, пені та інших штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, однак, до цієї анкети-заяви позивачем долучено довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана позичальником, й цей факт не спростований. У зазначеній довідці вказано, зокрема, базову процентну ставку в місяць за користування кредитом (3 %), розмір та строк внесення щомісячного платежу (7 % від заборгованості, але не менше 50 грн, до 25 числа місяця наступного за звітним), розмір комісії за зняття готівкових коштів, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості, штрафи та інше. Крім того, у самій анкеті-заяві зазначено про право банку у будь-який момент збільшити, зменшити чи скасувати кредитний ліміт, на що погодився відповідач, підписавши таку заяву. Нарахування процентів за ставками, зазначеними у вказаній вище довідці про умови кредитування та в повідомленнях банку, повністю відповідає розрахунку заборгованості за кредитним договором, який також відповідачем не спростовано. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про доведеність вимог позивача у задоволеній частині щодо виникнення між сторонами договірних кредитних правовідносин на підставі анкети-заяви та довідки про умови кредитування, які були підписані позичальником, погоджені ним, й не спростовані іншими доказами. Факт зарахування коштів у сумі 15 000 грн на кредитну карту відповідача, користування грошима стверджується наявною у матеріалах справи випискою з рахунку, яка є належним доказом.
 
Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. 
 
З урахуванням викладеного висновки щодо застосування норми права, які викладені у вищезазначеній постанові Верховного Суду, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справі № 456/3643/17, на судове рішення в якій послався заявник.
 
У справі, яка переглядається, позичальник не підписувала ні кредитного договору з усіма додатками до нього, ні заяви на видачу готівки в сумі 75 000 доларів США, отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів, а також відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
 
Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення первісного позову банку по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційним судом в означеній частині було ухвалене судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржуване судове рішення в частині вирішення первісного позову відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року в частині вирішення первісного позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко