КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

єдиний унікальний номер справи 376/111/19 
номер провадження 22-ц/824/8632/2021
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ                               УКРАЇНИ
 
29 червня 2021 року  Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді                                                    	        Білич І.М.,	
суддів	                         Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.,	
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Сквирського районного суду Київської області Коваленка О.М.,
у цивільній справі № 376/111/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
в с т а н о в и л а:
 
У січні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом. Обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг та підписав заяву №б/н від 17 вересня 2008 року згідно якої отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Позивач відповідно до умов договору виконав свої зобов`язання по наданню кредитних коштів, однак відповідачем умови договору не виконуються, ним порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.
Станом на 16 грудня 2018 року, відповідач має заборгованість у сумі 11767,59 грн., з яких:
- 3131,29 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом;
-7837,84 грн. - нараховано пені, а також штрафи відповідного до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг;
- 250,00 грн. - штраф (фіксована частина);
- 548,46 грн. - штраф (процентна складова).
Відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк». З урахуванням наведеного позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
 
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» у задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подано апеляційну скаргу за результатами розгляду якої ставилося питання щодо скасування рішення суду та постановлення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, неповне з`ясування обставин справи, зокрема те, що відповідач своїм підписом під анкетою-заявою висловив згоду на укладення договору приєднання, ознайомився і погодився на умови та правила надання банківських послуг, тобто сторонами було досягнуто усіх істотних умов договору. Наявний також підпис позичальника  під умовами та правилами надання банківських послуг, що свідчить про те, що він був з ними ознайомлений. Зміна тарифів, зокрема розміру процентної ставки, також передбачена умовами та правилами надання банківських послуг. З вимогою про розірвання договору відповідач не звертався, продовжуючи користування кредитними коштами, а отже прийняв тарифи.
Судом першої інстанції не перевірено належним чином розрахунку заборгованості та не надано оцінки користуванню відповідачем кредитними коштами, що підтверджується банківською випискою, яка має статус первинного документа та додатково свідчить про погодження з умовами договору, яку позивач просив врахувати при розгляді справи в суді першої інстанції як доказ.
Крім того, відповідач звертався до баку з метою перевипуску картки, а відтак продовжував погоджуватись на умови договору приєднання та тарифи банку.
Також скаржник посилалась на ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати 3% річних в разі відмови у стягненні відсотків, встановлених договором. 
 
Відзив на апеляційну скаргу подано не було.
Відповідно  до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у  справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного  провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції  без повідомлення учасників справи.
У порядку ч. 13 ст. 7  ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників процесу про розгляд справи.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
 
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив  юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.
 
Судом встановлено, що на підставі анкети-заяви ОСОБА_1 від 17 вересня 2008 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідачу було відкрито рахунок, та надано кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 28).
До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанкК ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с.9-23).
У матеріалах справи міститься розрахунок суми заборгованості,  відповідно до якого відповідач, в зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань по кредитному договору від 17 вересня 2008 року, станом на 16 грудня 2018 року має заборгованість у сумі 11767,59 грн., з яких:
- 3131,29 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом;
-7837,84 грн. - нараховано пені, а також штрафи відповідного до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг;
- 250,00 грн. - штраф (фіксована частина);
- 548,46 грн. - штраф (процентна складова)(а.с.30-34).
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції  керувався ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України, зазначаючи, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) - ст.610 ЦК України.
Як передбачено ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Тому з огляду на зазначене можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Спірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг.
Як визначено п. 23 ч.1 ст. 1 Закону України « Про захист прав споживачів», споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, а банк, в свою чергу, має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
 
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги роздруківку із сайту позивача про умови кредитування, як належний доказ, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що аналогічно правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду в постанові по справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року, яка враховується судом, відповідно до ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", а також ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
 
Доводи апеляційної скарги в частині того, що позичальник отримав кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку, та  що письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору але й факту передачі грошової суми позичальнику, колегія суддів вважає такими що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.
Так, як згідно до заяви, позичальнику було визначено кредитний ліміт в розмірі 500 гривень. Належних та допустимих доказів щодо підвищення ліміту та пролонгації дій картки, позивачем не надано ( а.с.  28 зворот).
Незважаючи на те, що відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Слід зазначити, що розрахунок заборгованості, наданий до суду першої інстанції  не є первинним бухгалтерським документом, на підтверджує видачу кредитних коштів та їх використання.
Більш того, заява б/н від 17 вересня 2008 року свідчить, що за умовами кредитування відповідачу була надана кредитна картка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». ( а.с 28 зворот) з базовою ставкою 3% щомісячно ( 36% річних).
Відповідно до ч.1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Наданий до суду розрахунок заборгованості свідчить про те, що  базова ставка з 01 січня 2013 року по 29 серпня 2014 року становила -30% річних; з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року -34,80% річних, а з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року - 43, 20% річних, в подальшому починаючи з 01 червня 2015 року по 16 грудня 2018 року  визначалася банком щомісячно як - 2, 90%; 2,50%, 3,60% щомісячно ( а.с. 30 -34).  Незважаючи на те, що банк мав заборону в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати  розмір процентної ставки за кредитними договорами 
Згідно із ч. 3 ст. 1056 -1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Згідно ч. 4 ст. 1056 -1 ЦК України  у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право  збільшувати  та зобов`язуваний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і  в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомляти позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з  якої застосовується нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь - який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права  змінювати процентної ставки без згоди позичальника.
Згідно ч.1 ст. 651 ЦК України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
За ч. 3 ст. 653 ЦК України, в разі зміни договору зобов`язання змінюються з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом  з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки ( лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
З урахуванням вищевикладеного вбачається, що умови кредитного договору  щодо розміру процентної ставки за кредитом та процедури  підвищення її розміру мають визначатися між сторонами кредитного договору у письмовій формі.
 У той же час матеріали справи не містять згоди відповідача на  збільшення процентної ставки за кредитом з 36% до 43,20% як і  їх подальше зменшення скріплених  підписом позичальника.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги в частині  безпідставності  незастосування судом першої інстанції при ухваленні судового рішення положень ч. 2 ст. 625 ЦПК України, а саме щодо стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання 3% річних. Оскільки таких вимог позивачем при подачі позову до суду заявлено не було.
За відсутності  формули нарахування пені, на думку колегії суддів, суд першої інстанції при розгляді справи був позбавлений можливості перевірити правильність її нарахування за ставками, передбаченими та узгодженими сторонами у 2008 році при укладенні договору.
 
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Звертаючись до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та у відсутність представника позивача, позивач був обізнаний, що зобов`язаний надати всі наявні у нього докази разом із позовною заявою.
За правилами ч. ч.1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивачем у апеляційній скарзі не зазначено, з яких підстав ним не було надано суду першої інстанції  виписки про рух коштів за карткою, виданою відповідачу, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для прийняття таких доказів.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач звертався до банку з метою перевипуску картки та погодився на умови договору, не підтверджуються матеріалами справи. Копії паспортних даних, засвідчені відповідачем у 2017 році, жодним чином не свідчать ані про погодження позичальника про зміну відсоткових ставок  по кредитному договору, ані про використання кредитних коштів саме в розмірі який  визначено позивачем в позові.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема. 
 
Керуючись ст.ст. 7, 368, 369, 374, 375, 381-384, 387   ЦПК України, колегія суддів, -
 
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни - залишити без задоволення.  
Рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків визначених положеннями ч. 2 ст.389 ЦПК України.

Суддя - доповідач:                                
 
Судді: