КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                        Апеляційне провадження 22-ц/824/10204/2021
                                                                                                         Справа № 359/4529/21
 
П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
11 серпня 2021 року                                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц., 
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Мороз Н.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області в складі судді Чирки С.С., ухвалене в м. Бориспіль 31 травня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального приписустосовно кривдника за фактом домашнього психологічного насильства,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, - 
в с т а н о в и в :
        
В травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису.
Заяву мотивувала тим, що перебувала із ОСОБА_2 в шлюбі, розірваному рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2020 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 .
З моменту народження ОСОБА_2 став жити лише своїми потребами, поводитися з нею агресивно, образливо, зневажливо, став пригнічувати її морально та припускатися фізичного насильства, в зв`язку з чим вона неодноразово викликала поліцію, переїхала з сином жити до м. Бориспіль. 
Після розірвання шлюбу їх дитина залишилася на її утриманні, вона ніколи не перешкоджала вільному спілкуванню ОСОБА_2 з сином, однак ОСОБА_2 став її переслідувати, посилив психологічний тиск, продовжив ображати, залякувати, погрожувати фізичною розправою. Через спір вони звернулися до органу опіки та піклування, однак ОСОБА_2 не бажає виконувати рішення щодо його участі у вихованні малолітнього сина, заявив, що буде бачитися з дитиною на власний розсуд, наполягав на тому, щоб ОСОБА_1 забезпечувала побачення з дитиною тоді, коли йому зручно, та самовільно відбирав в неї дитину, зокрема утримував її в себе з 18 квітня 2021 року. 26 квітня 2021 року, коли їй випадково вдалося забрати дитину, ОСОБА_2 разом з його сестрою ОСОБА_4 побили її, з вказаного приводу вона звернулась до поліції і отримавши від органів поліції направлення до місцевої лікарні, звернулася до лікаря-травматолога, який зафіксував відповідні забої на тілі. 
27 квітня 2021 року від поліції вона також отримала направлення до Київського обласного центру соціально-психологічної допомоги про поміщення до охоронюваного притулку для жертв домашнього насильства з метою забезпечення безпеки життю та здоров`ю її та малолітнього сина ОСОБА_5 , та 30 квітня 2021 року через тривале систематичне та психологічне насильство з боку ОСОБА_2 була змушена влаштуватись разом з дитиною до притулку для жертв домашнього насильства, де знаходиться до сьогодні, оскільки побоюється за своє життя та здоров`я та нанесення важкої психологічної травми дитині. Наразі з нею проведено низку консультативних психологічних сесій, і за результатами дослідження її психоемоційного стану зроблено висновок про те, що виявлено ймовірність неврозу, високі показники рівню тривожності, депресивний стан, спостерігається низька самооцінка в більшості сфер життя, її відносини з ОСОБА_2 характеризуються як співзалежні, вона знаходиться в пригніченому стані, спостерігається страх за себе та майбутнє дитини, вона боїться колишнього чоловіка, відчуває себе в небезпеці навіть в притулку. 
Від протиправної поведінки ОСОБА_2 страждає також і дитина, яка хворіє на специфічний різновид шкірного захворювання та потребує особливого догляду та своєчасного контролю лікування, однак ОСОБА_2 рекомендацій по догляду за алергічною шкірою дитини не дотримується, крім того, дитина пропускає відвідування оплачених нею розвивальних заходів, коли батько забирає його до себе.
На підставі вищевикладеного просила визнати ОСОБА_2 кривдником щодо скоєння домашнього психологічного та фізичного насильства відносно неї та неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; видати відносно ОСОБА_2 обмежувальний припис строком на 6 місяців, яким обмежити спілкування з неповнолітньою дитиною ОСОБА_6 , заборонити наближатися ближче ніж за 300 м. до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 за місцем її проживання за адресою АДРЕСА_1 , в місцях їх ймовірного перебування, а саме в дитячих садках, медичних установах, розвивальних закладах тощо; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , якщо вона за власним бажанням буде перебувати у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести з ОСОБА_1 листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; допустити негайне виконання рішення суду про видачу обмежувального припису; проінформувати уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) ОСОБА_1 як постраждалої особи для взяття кривдника ОСОБА_2 на профілактичний облік з подальшими відповідними заходами, а також районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи.
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.
 
Заявник ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вважала такими, що не відповідають дійсності, висновки суду першої інстанції про те, що висновки Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області жодним чином не підтверджують факту вчинення домашнього насильства, а навпаки підтверджують наявність між батьками цивільно-правового спору щодо визначення місця проживання дитини. Вказувала, що висновок поліції від 07 вересня 2020 року не містить жодного зазначення про наявність цивільно-правового спору, і в ньому зазначено, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем, тому матеріали будуть направлені до військової частини, де він проходить службу, вказано, що працівниками поліції вживаються заходи, спрямовані на захист її законних прав від протиправних посягань, тобто факт домашнього насильства нічим не спростовується і відбуваються дії, спрямовані на її захист.
Вказувала також, що висновок від 09 лютого 2021 року прямо містить встановлений факт того, що ОСОБА_2 дійсно 27 січня 2021 року забрав малолітнього сина з дитячого закладу без попередження її як матері, що суперечить рішенню органу опіки, який встановив певний графік зустрічей. Вона перенесла величезний стрес, розпач, пригнічення, які є складовими психологічного знущання над нею та дитиною, позбавленою материнської опіки. 
Висновок від 18 березня 2021 року прямо встановлює порушення ОСОБА_2 графіку зустрічей з сином. Зазначала, що будь-яке спілкування ОСОБА_2 з нею завжди носило характер знущання, психологічного тиску через погрози фізичною розправою, саме з цього приводу вона і звернулась до поліції, і жодного зазначення про наявність цивільно-правового спору немає. Аналогічними є висновки поліції за березень та квітень 2021 року.
Наголошувала, що незважаючи на відсутність вироку відносно ОСОБА_2 , наразі триває досудове слідство і в матеріалах справи містяться не тільки її пояснення, а й пояснення свідка ОСОБА_7 , направлення на встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, медичні довідки травматолога, що свідчить про наявність фізичного та психологічного насильства ОСОБА_2 відносно неї. Надання судом обмежувального припису не є засобом покладення відповідальності, а передбачає можливість припинення тривалого домашнього насильства.
Вважала помилковими висновки суду першої інстанції, що подання даної заяви є фактично способом вирішення спору про місце проживання дитини до його судового розгляду в порядку позовного провадження.
Посилалася на те, що судом проігноровані докази психологічного насильства, які містяться в справі: підтвердження направлення, влаштування та перебування її з дитиною до сьогодні в притулку для жертв домашнього насильства, довідки про її психологічний стан, пояснення її представника тощо. Вважала, що судом не вивчено справу та ухвалено рішення всупереч матеріалам та фактичним обставинам справи.
 
Від заінтересованої особи ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заінтересована особа просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що в апеляційній скарзі не зазначено, в чому саме полягало порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, які саме докази були неправильно оцінені судом та інше; справа за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису була розглянута у чіткій відповідності до правил цивільного судочинства, а рішення суду є законним та обґрунтованим.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
 
Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство щодо колишньої дружини ОСОБА_1 та їхнього сина ОСОБА_9 .
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими,  відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, розірваному рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2020 року (а. с. 10) та є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 11).
Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 12 жовтня 2020 року № 631 визначено ОСОБА_2 порядок спілкування з малолітнім сином ОСОБА_10 : один вихідний день кожного тижня з 10:00 години суботи до 14:00 години неділі на території батька, нейтральній території, враховуючи графік роботи батька або в інші дні за домовленістю сторін (а. с. 12).
На а. с. 13 – 14 наявні роздруківки скріншотів щодо реєстрації Переяслав-Хмельницьким ВП ГУНП в Київській області заяв ОСОБА_1 від 16 червня 2016 року та 28 серпня 2017 року щодо вчинення чоловіком дебошів і сварок.
На а. с. 15 наявна копія висновку Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області від 07 вересня 2020 року за результатами звернення ОСОБА_1 з приводу можливих протиправних дій чоловіка, який хотів забрати дитину без її згоди; встановлено, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , на якого згідно ст. 15 КУпАП поширюється дія дисциплінарних статутів за вчинення адміністративних правопорушень, в зв`язку з чим копії матеріалів направлено до ВЧ НОМЕР_1 для прийняття рішення; одночасно працівниками Бориспільського ВП вживаються заходи, спрямовані на захист законних прав та інтересів ОСОБА_1 від протиправних посягань в межах компетенції НП України.
На а. с. 16 наявна копія висновку Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області від 09 лютого 2021 року за результатами звернення ОСОБА_1 про те, що колишній чоловік ОСОБА_2 забрав спільного сина ОСОБА_6 ; зі слів заявниці встановлено, що колишній чоловік ОСОБА_2 забрав дитину з садочка без попередження останньої; поспілкуватися з ОСОБА_2 не надалось можливим, так як останній не виходить на зв`язок; ОСОБА_1 роз`яснено положення ст. 159 СК України право звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні.
На а. с. 17 наявна копія висновку Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області за березень 2021 року за заявою ОСОБА_1 про наявність конфлікту з колишнім чоловіком ОСОБА_2 через спільного сина, який переслідує та погрожує їй в телефоні повідомленнями; ОСОБА_1 роз`яснено положення ст. 159 СК України право звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні.
Згідно довідки Київського міського центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству від 07 квітня 2021 року, ОСОБА_1 дійсно зверталась за консультативною допомогою до спеціалістів центру: 26 березня 2021 року надано консультацію лікарем-психологом за темою «Домашнє насильство» та консультацію юрисконсультом за темою «Домашнє насильство. Питання реалізації обмежувального припису» (а. с. 18).
На а. с. 19 наявна копія висновку Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області від 26 квітня 2021 року з приводу можливих неправомірних дій колишнього чоловіка ОСОБА_2 ; опитана ОСОБА_1 пояснила, що 16 березня 2021 року колишній чоловік зустрів її з дитиною в сервісному центрі, поводив себе агресивно, наполягав на зустрічі з дитиною; ОСОБА_2 повідомив, що ніяких неправомірних дій відносно колишньої дружини не вчиняв; під час перевірки встановлено, що ОСОБА_2 є діючим військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , на якого згідно ст. 15 КУпАП поширюється дія дисциплінарних статутів за вчинення адміністративних правопорушень, в зв`язку з чим копії матеріалів направлено до ВЧ НОМЕР_1 для прийняття рішення.
На а. с. 20 наявна копія висновку Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області від 23 квітня 2021 року за заявою ОСОБА_1 про те, що колишній чоловік забрав сина ОСОБА_6 та не повернув у зазначений час; при спілкуванні з ОСОБА_2 в телефонному режимі останній повідомив, що син ОСОБА_5 на даний час перебуватиме з ним та всі спірні питання з місцем проживання дитини, участі у вихованнях, побаченнях та спілкуванні з дитиною будуть вирішені в судовому порядку; ОСОБА_1 роз`яснено положення ст. 159 СК України право звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні.
На а. с. 21 знаходиться заява ОСОБА_1 до служби у справах дітей та сім?ї Бориспільської міської ради Київської області про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 184 КУпАП.
На а. с. 22 знаходиться копія направлення ОСОБА_1 службою у справах дітей та сім?ї Бориспільської міської ради від 21 квітня 2021 року до Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб як особи, яка заявляє, що постраждала від домашнього насильства.
На а. с. 23 знаходиться копія висновку Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області від 25 квітня 2011 року за зверненнями ОСОБА_1 від 19 квітня, 23 квітня та 24 квітня 2011 року (з приводу відібрання дитини колишнім чоловіком) та ОСОБА_2 ; під час перевірки встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 виникли цивільно-правові відносини, спір по яких вирішується виключно в судовому порядку.
На а. с. 24 наявна копія пояснення, наданого ОСОБА_1 27 квітня 2021 року в Бориспільському РУП ГУНП в Київській області, згідно якого 17 квітня 2021 року до неї додому приїхав колишній чоловік та взяв сина до себе додому, 18 квітня 2021 року у визначений термін чоловік не повернув їй сина, в телефонній розмові повідомив, що сина вона більше не побачить і він буде проживати з ним. Отримавши повідомлення на мобільний телефон про запис дитини до лікаря-алерголога, вона разом зі своєю знайомою ОСОБА_11 поїхала до клініки, де разом з дитиною пройшла прийом у лікаря, а коли вона забирала сина додому, ОСОБА_2 та його сестра ОСОБА_4 почали перешкоджати їй, наносячи удари їй, а в подальшому –  блокуючи рух її автомобіля.
На а. с. 25 наявна копія протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27 квітня 2021 року від ОСОБА_1 .
На а. с. 26 наявна копія направлення ОСОБА_1 . Бориспільським РУП ГУНП в Київській області від 27 квітня 2021 року про проведення дослідження з метою встановлення ступеню тяжкості та характеру завданих тілесних ушкоджень; зазначено, що заяву щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 її колишнім чоловіком ОСОБА_2 та його сестрою ОСОБА_4 зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події.
На а. с. 27 наявні копії медичних довідок лікаря травматолога від 27 квітня 2021 року щодо виявлення забоїв на тілі ОСОБА_1 .
На а. с. 28 знаходиться копія висновку Бориспільського РУП ГУНП в Київській області від 12 травня 2021 року за заявою ОСОБА_12 про те, що колишній чоловік дочки ОСОБА_13 – ОСОБА_2 вчиняє психологічний тиск, поводить себе агресивно, вчиняє конфлікти через спільного сина; ОСОБА_1 та ОСОБА_2 роз`яснено положення ст. 159 СК України право звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні.
На а. с. 29 знаходиться копія листа Бориспільського РУП ГУНП в Київській області від 27 квітня 2021 року на ім`я директора Київського обласного центра соціально-психологічної допомоги про термінове направлення в притулок для жертв домашнього насильства з метою забезпечення безпеки життя та здоров`я ОСОБА_1 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_6 , оцінивши ризики вчинення домашнього насильства, які відносяться до високого рівня ризику; наразі працівниками Бориспільського РУП направлено копії звернень ОСОБА_1 на ВЧ НОМЕР_1 для прийняття рішення.
На а. с. 30 знаходиться копія інформаційної довідки Оболонського районного в м. Києві центру соціальних служб від 12 травня 2021 року про роботу психолога з ОСОБА_1 , згідно якої у клієнтки виявлено ймовірність неврозу, діагностуються високі показники рівня тривожності, помірний депресивний стан, низька самооцінка в більшості сфер життя; відносини між клієнткою та її колишнім чоловіком визначаються як співзалежні; на даний час клієнтка знаходиться в пригніченому стані, спостерігається страх за себе і майбутнє своєї дитини; знаходження в постійному стресі призводить до невротичного стану, що негативно впливає на самопочуття жінки; клієнтка боїться свого чоловіка, не відчуває себе в безпеці в притулку, переживає за дитину, боїться, що батько відбере дитину.
На а. с. 31 знаходиться копія витягу з медичної документації ОСОБА_1 , із яких вбачається, що 24 березня 2021 року заявник зверталася до лікаря невропатолога.
На а. с. 32 – 35 знаходиться консультативний висновок дитячого алерголога від 03 березня 2021 року за результатами огляду ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно якого поставлено діагноз атопічний дерматит не уточнений, середнього ступеня тяжкості, період загострення, алергічний риніт не уточнений.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
 
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство – це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство – це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
 
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника – це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
 Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
 
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
 
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
 
Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
 
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
 
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Встановивши, що заявник не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 вчинив домашнє насильство щодо його колишньої дружини, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.
 
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалася на вчинення ОСОБА_2 фізичного (нанесення побоїв) та психологічного (переслідування її разом з неповнолітньою дитиною, залякування, утримування у себе неповнолітньої дитини та намагання відібрати дитину) насильства щодо неї, і на підтвердження цих обставин надала: рішення органів опіки, висновки органів поліції за результатами перевірки її заяв; довідку про отримання консультацій лікаря-психолога і юрисконсульта; заяву про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності; заяву про направлення до центру соціальних служб; заяву та направлення на встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень; довідки лікаря-травматолога; направлення до притулку для жертв домашнього насильства; інформаційну довідку про роботу психолога; медичні документи ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 – 80 ЦПК України).
 
Наявним в матеріалах справи доказам надано належної оцінки судом першої інстанції і зроблено обґрунтований висновок, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, однак даними доказами не підтверджується факт вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 .
 
Так, оцінюючи надані заявником докази, апеляційний суд враховує, що неодноразові звернення ОСОБА_1 до органів поліції саме по собі не є належним доказом в розумінні ст. 77 ЦПК України, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази порушення кримінального провадження, а тому даний письмовий доказ не доводить вчинення будь-яких протиправних дій відносно заявника.
 
До такого ж висновку  прийшов Верховний Суд в постанові 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20), вказавши, що сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. 
 
Висновки органів поліції за результатами перевірок заяв ОСОБА_1 засвідчують наявність конфліктних взаємовідносин між заявником і заінтересованою особою, зокрема щодо участі у вихованні дитини та місця її проживання, проте не підтверджують конкретних фактів вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства у будь-якій формі, відтак апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність між батьками дитини цивільно-правового спору.
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що висновок поліції від 09 лютого 2021 року прямо містить встановлений факт того, що ОСОБА_2 забрав дитину з дитячого закладу без попередження її як матері, що суперечить рішенню органу опіки, яким встановлено певний графік зустрічей, що є доказом вчинення домашнього психологічного насильства щодо заявниці.
 
Суд також враховує, відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
 
Виходячи із системного тлумачення наведених вимог закону, саме по собі перебування спільної дитини сторін ОСОБА_6 у заінтересованої особи ОСОБА_2 не є доказом неправомірності його дій і вчинення психологічного насильства відносно ОСОБА_1 .
 
Апеляційний суд приймає до уваги, що матеріали справи не містять доказів притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 184 КУпАП за невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини.
 
Доводи апеляційної скарги, що у висновку поліції від 07 вересня 2020 року відсутні посилання на наявність цивільно-правового спору, і навпаки, працівниками поліції вживаються заходи, спрямовані на захист її законних прав від протиправних посягань, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки в інших висновках, складених Бориспільським РУП ГУ НП в Київській області, зазначається про наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спору, який підлягає вирішенню судом, і органами поліції неодноразово роз`яснювалось заявнику ОСОБА_1 право звернення до суду з позовом відповідно до положень ст. 159 СК України.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність будь-яких зазначень у висновках поліції про цивільно-правовий спір спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, та відхиляються апеляційним судом.
 
Оцінюючи висновок поліції від 07 вересня 2020 року, на який посилалася ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, апеляційний суд звертає увагу, що доказів застосування до ОСОБА_2 дисциплінарних стягнень за результатами звернення ОСОБА_1 , направленого органами поліції до ВЧ НОМЕР_1 , військовослужбовцем якої є заінтересована особа, заявником надано не було, клопотань про направлення відповідних запитів до військової частини заявником в суді першої інстанції не заявлено.
 
Також судом першої інстанції надано правильної оцінки поясненням ОСОБА_1 від 27 квітня 2021 року про обставини нанесення їй тілесних ушкоджень у ТОВ «Медичний центр «Добробут-поліклініка» та протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 27 квітня 2021 року, і зроблено правильний висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що будь-якого судового рішення про визнання винним у вчиненні ОСОБА_2 злочину по вказаним обставинам заявником не надано.
 
Апеляційний суд враховує, що на даний час не лише відсутній вирок щодо вчинення злочину ОСОБА_2 , а й відсутні докази того, що заінтересована особа ОСОБА_2 має принаймні процесуальний статус підозрюваного.
 
Оцінюючи довідку лікаря-травматолога КН Бориспільської районної ради Київської області та Бориспільської міської ради Київської області «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» від 27 квітня 2021 року, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, що довідка не містить відомостей про обставини заподіяння забоїв, зокрема про їх заподіювача, отже із даної довідки не вбачається причинно-наслідкового зв`язку зазначеного діагнозу з діями саме ОСОБА_2 , відтак апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині посилань на ці докази. 
     
 Доводи апеляційної скарги щодо наявності кримінального провадження за зверненням заявниці про нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 також висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки факт внесення відомостей про кримінальне провадження до ЄРДР за відсутності інших доказів вчинення домашнього насильства не є безумовною підставою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. 
Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19 (провадження № 61-13080св19), аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 30 травня 2019 року у справі № 159/5880/18 (провадження № 61-5273св19).
 
Оцінюючи посилання апеляційної скарги на докази психологічного насильства, які, на думку заявника, не було враховано судом першої інстанції, а саме направлення, влаштування та перебування її з дитиною в притулку для жертв домашнього насильства, довідки про її психологічний стан, пояснення її представника, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Дійсно, на а. с. 22 знаходиться направлення особи/сім`ї, яка постраждала від домашнього насильства №1 від 22 квітня 2021 року, та а. с. 29 знаходиться копія листа Бориспільського РУП ГУНП в Київській області від 27 квітня 2021 року на ім`я директора Київського обласного центра соціально-психологічної допомоги про термінове направлення в притулок для жертв домашнього насильства з метою забезпечення безпеки життя та здоров`я ОСОБА_1 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_6 . 
Разом із тим в направленні зазначено, що направляється «особа, яка заявляє, що постраждала від насильства», саме по собі направлення до притулку та перебування в ньому не може вважатись належним та допустимим доказом вчинення відносно неї домашнього насильства ОСОБА_2 .
 
Надані заявником докази наявності стресового, невротичного, пригніченого стану у заявника ОСОБА_1 також не можуть вважатися доказами вчинення домашнього насильства відносно неї ОСОБА_2 , враховуючи відсутність фіксації стану здоров`я заявника в період до виникнення ситуації, яку вона вважає психотравмуючою, і таким чином неможливість відстеження позитивних чи негативних змін у її психічному стані, а також зважаючи на те, що психологічна реакція заявника на конфліктну ситуацію, яка виникла у неї із ОСОБА_2 , сама по собі не свідчить про неправомірність його дій.
 
Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника, а також, враховуючи, що вчинення домашнього насильства не встановлено – також і ризиків настання насильства у майбутньому. 
Натомість із обставин справи вбачається наявність неприязних відносин та спору щодо участі у вихованні дитини та місця її проживання, що не може саме по собі розцінюватись як насильство в сім`ї, і розглядається в порядку позовного провадження шляхом звернення з позовом про визначення місця проживання дитини та визначення способу участі одного з батьків у вихованні дитини. Під час розгляду апеляційної скарги учасники справи вказували на те, що в провадженні суду першої інстанції розглядається спір щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини.
Разом із тим, спір між сторонами щодо розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей або про поділ майна подружжя не може бути вирішений шляхом застосування заходів обмежувального припису. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19), аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19).
Незгода ОСОБА_1 в апеляційній скарзі з висновками суду першої інстанції, що звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису є способом вирішення заявником спору про місце проживання дитини, висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для видачі обмежувального припису не спростовує та відхиляється апеляційним судом.
 
Суд враховує, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час розгляду такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав стосовно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (постанова Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (касаційне провадження № 61-19328св18
 
Видача обмежувального припису є необґрунтованим обмеженням одного із батьків у реалізації своїх прав стосовно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків, про що вказав Верховний Суд в постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 336/992/18 (провадження № 61-43878св18). 
 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки доказам психологічного та фізичного насильства, спростовуються встановленими судом обставинами та висновками, обґрунтовано викладеними в мотивувальній частині судового рішення.
 
Крім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 , заявляючи вимоги, що стосуються інтересів дитини ОСОБА_6 , законним представником якого вона є, звертається з заявою про видачу обмежувального припису суто відносно себе, а не в інтересах дитини, не вказуючи дитину другим заявником (співзаявником) у даній справі.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 12 серпня 2021 року.  

Головуючий:                                                                     Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                 Фінагеєв В.О.   
 
                                                                                            Яворський М.А.