ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

23 липня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/3749/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Бєляновського В.В., Мишкіної М.А.

розглянувши апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Господарського суду Одеської області від 20.04.2021
по справі №916/3749/20
за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України
до Військової частини НОМЕР_1 
про стягнення 48 795,71 грн

ВСТАНОВИВ
В грудні 2020 Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі – МТСБУ) звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ НОМЕР_1 ) в якому просило стягнути з відповідача на свою користь завдану шкоду в порядку регресу у розмірі 48 795,71 грн.
В обґрунтування заявлених позивних вимог МТСБУ зазначило, що сплато на користь потерпілої особи грошові кошти у вигляді страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини водія, який керував належним відповідачеві автотранспортним засобом. При цьому, цивільно-правова відповідальність відповідача, як володільця транспортного засобу не була застрахована, а тому він повинен відшкодувати позивачеві завдану шкоду у порядку регресу. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.04.2021 позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу в розмірі 47 195 грн 71 коп  та судовий збір в сумі 2 102 грн, в решті позову відмовлено.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що станом на момент вчинення ДТП транспортний засіб було закріплено за військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління, водій ОСОБА_1 є військовослужбовцем вказаної військової частини та на момент скоєння ДТП автомобільний транспорт використовувався військовою частиною НОМЕР_1 для перевезення особового складі, що підтверджується копією Дорожнього листа №1651 від 26.05.2019 та копією Нараду №138 від 26.05.2019. З огляду на викладене, а також враховуючи приписи ст.ст. 1172, 1187 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в даному випадку, особою, відповідальною за завданий збиток, є саме відповідач. При цьому, як відзначив суд першої інстанції, цивільно-правова відповідальність відповідача станом на момент вчинення ДТП застрахована не була. З огляду на викладене, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, підтверджуючих здійснення позивачем регламентної виплати у сумі 47 195,71 грн, суд першої інстанції визнав вимоги позивача про стягнення з відповідача суми сплаченого відшкодування у розмірі 47  195,71 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
З приводу заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача суми сплачених витрат на встановлення розміру збитку та збір документів в розмірі 1600 грн, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено факту витрачення цих коштів саме у зв`язку із спірним страховим випадком, що має наслідком відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулася ВЧ НОМЕР_1 з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 20 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог позивача.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не з`ясовано обставин, що мають значення для справи, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з огляду на таке. 
Так апелянт зазначає, що судом застосовано до спірних правовідносин, зокрема статтю 1172 ЦК України, відповідно до якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїм трудових (службових) обов`язків. Проте, як стверджує апелянт, судом першої інстанції не було встановлено чи укладено завдавачем шкоди ОСОБА_1 із відповідачем трудовий договір (контракт) на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а відтак чи в силу виконання трудових обов`язків він керував автомобілем, а тому стягнення з відповідача сплаченого страхового відшкодування є незаконним та не знаходить свого підтвердження в матеріалах справи та в рішенні, оскільки матеріали справи не містять документів про перебування ОСОБА_1 на момент ДТП на військовій службі, як то зарахування до списків військової частини НОМЕР_1 , призначення на посаду, постановления на усі види забезпечення тощо. 
Також апелянт стверджує, що водій винний у скоєнні ДТП не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим у тому разі, якщо з особою, яка володіє на відповідній правовій підставі транспортним засобом, укладено цивільно-правовий договір. Водночас, за твердженням скаржника, матеріали справи не містять доказів наявності такого договору, а відтак збитки, завдані позивачу мав би відшкодувати саме водій ОСОБА_1 , що дає підстави стверджувати, що позов заявлено не до належного відповідача.
Крім того, на переконання апелянта, суд залишив поза увагою те, що у наданому позивачем звіті про оцінку автомобіля відсутній розділ « 2», проте наявні розділи 1 та 3. Також у звіті не вказано в результаті якого саме ДТП складено такий звіт та визначена вартість матеріального збитку власника автомобіля. Відсутній в матеріалах справи, за твердженням апелянта, й договір про складання зазначеного звіту, надання якого могло б прив`язати звіт до конкретного ДТП. За таких обставин, на думку скаржника, є необґрунтованою сума позову, яка є фактично сумою страхового відшкодування, оскільки, якщо можна припустити, що сума збитків, за наявності належним чином оформленого звіту, могла бути нижче суми страхової виплати.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.06.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №916/3749/20 за апеляційною скаргою ВЧ НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 20.04.2021, визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від МТСБУ в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що станом на момент вчинення ОСОБА_1 ДТП, транспортний засіб було закріплено за ВЧ НОМЕР_1 на праві оперативного управління. Крім того, ОСОБА_1 , є військовослужбовцем вказаної військової частини, та на момент скоєння ДТП зазначений автомобільний транспорт використовувався ВЧ НОМЕР_1 для перевезення особового складу, що підтверджується копією Дорожнього листа №1651 від 26.05.2019 та копією Нараду №138 від 26.05.2019. З огляду на викладене, а також враховуючи приписи ст. ст. 1172, 1187 ЦК України, на думку позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в даному випадку, особою, відповідальною за завданий збиток, є саме відповідач.
Позивач також вказує, що у відповідності до довідки про ДТП, у графі «Назва підприємства власника ТЗ учасника ДТП» вказано, що автомобіль належить ВЧ НОМЕР_1 . Окрім того, працівниками Управління патрульної поліції в Одеській області було встановлено, що ОСОБА_1 , є водієм юридичної особи, який має право керування транспортним засобом, що зазначено у Довідці про ДТП в графі «Кваліфікація водія учасника ДТП». При цьому, як стверджує позивач, доказів незаконного заволодіння ОСОБА_1 , автомобілем, який належить відповідачеві, матеріали справи не містять. Таким чином, на переконання позивача, військовослужбовець ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_1 , керував автомобілем, який належить ВЧ НОМЕР_1 , під час виконання своїх службових обов`язків. Відтак, оскільки військовослужбовець ОСОБА_1 , на час скоєння ДТП керував транспортним засобом, в силу виконання службових обов`язків перед ВЧ НОМЕР_2 , то відповідальність щодо відшкодування збитків покладається на відповідача.
Щодо заперечень апелянта проти наданого позивачем звіту про оцінку автомобіля, позивач зазначає, що такий звіт було проведено згідно з вимогами чинного законодавства, уповноваженою на це особою, а тому є належним та допустимим доказом по справі, яким підтверджується оцінка вартості матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу, оскільки всі пошкодження які є зафіксованими у даному звіті, відповідають реальним пошкодженням автомобіля.
Позивач відзначає, що під час розгляду справи, відповідачем не було надано документи, якими підтверджується інша сума матеріального збитку завданого власнику пошкодженого транспортного засобу та не було заявлено клопотання про призначення судової експертизи.
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 26.05.2019 приблизно о 09 год. 30 хв. в м. Одесі на нерегульованому перехресті вул. Високий провулок та вул. Генерала Цвєтаєва, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля “BMW”, державний номерний знак “ НОМЕР_3 ”, під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля “DACIA”, державний номерний знак “ НОМЕР_4 ”, під керуванням ОСОБА_2 .
Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу “DACIA”, державний номерний знак “ НОМЕР_4 ”, було завдано механічних пошкоджень, а власнику вказаного автомобіля - матеріального збитку.
Постановою Малиновського районного суду міста Одеси від 26.06.2019 року у справі №521/9849/21 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні названого вище ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто в сумі 340 грн на користь держави. 
26.05.2019 власник пошкодженого автомобіля “DACIA”, державний номерний знак “ НОМЕР_4 ”, - ОСОБА_3 повідомив МТСБУ про дорожньо-транспортну пригоду та в подальшому звернувся до МТСБУ з заявою про отримання відшкодування шкоди.
У відповідності до звіту автотоварознавчого дослідження 19.06.2019, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу “DACIA”, державний номерний знак “ НОМЕР_4 ”, склала 87 138,33 грн.
На підставі Наказу №7658 від 01.08.2019 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілому в розмірі 47 195,71 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1151250 від 02.08.2019.
Крім того, як зазначає позивач, ним були понесені додаткові витрати на збір документів та визначення розміру шкоди в розмірі 1 600 грн, що підтверджується платіжним дорученням №989494 від 06.02.2020.
Здійснення позивачем страхового відшкодування стало підставою для звернення до відповідача із позовом в порядку регресу, оскільки цивільно-правова відповідальність останнього не була застрахована. 
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку щодо часткового задоволення позову.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Положеннями ст. 988 Цивільного кодексу України встановлено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений  договором строк.
Відповідно до п. 39.1 ст. 39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно п. 39.2 ст. 39 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" основним завданням МТСБУ, в тому числі, є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.
Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Згідно ст. 36.1. Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Отже, оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу “BMW”, державний номерний знак “ НОМЕР_3 ” не застрахована, водій транспортного засобу DACIA”, державний номерний знак “ НОМЕР_4 ”, звернувся до позивача із заявою про відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті ДТП. 
Згідно з висновком про оцінку автомобіля вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля DACIA”, державний номерний знак “ НОМЕР_4 ” в результаті його пошкодження при ДТП складає 87 138,33 грн.
Позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування власнику пошкодженого автомобіля “DACIA”, державний номерний знак “ НОМЕР_4 ”, - ОСОБА_3 у розмірі 47 195,71 грн, відповідно до наказу МТСБУ від 01.08.2019 №7658 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, що також підтверджується копією платіжного доручення від 02.08.20219 1151250. 
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності, відповідно до ст. 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та  захисту майнових  інтересів страхувальників.
Згідно з ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
Відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб  необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Згідно п. 41.4 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду здійснює оплату послуг осіб, залучених для встановлення причин, обставин подій, за якими може бути проведена регламентна виплата, та розміру заподіяної внаслідок них шкоди, а також банківських витрат МТСБУ при здійсненні регламентних виплат.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Частинами 1 та 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У відповідності до п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
В ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. 
Згідно п. 38.2 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. 
З урахуванням положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідач є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну потерпілому у результаті ДТП, і до Моторного (транспортного) страхового бюро України як позивача у справі та особи, що виплатила страхове відшкодування, перейшло право зворотної вимоги (регресу), яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за збитки.
Враховуючи наведене, місцевим господарським судом зроблено обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог щодо відшкодування на користь позивача в порядку регресу шкоди на підставі ст.1191 ЦК України та п.38.2 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у розмірі 47 195 грн 71 коп.
Відтак судова колегія вважає заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 47 195 грн 71 коп  відшкодування на користь позивача в порядку регресу шкоди обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта з приводу того, що судом першої інстанції не було встановлено чи укладений між водієм, винним у вчинені ДТП та відповідачем трудовий договір та чи в силу виконання трудових обов`язків він керував автомобілем, який належить ВЧ НОМЕР_1 , з огляду на таке. 
За приписами ст. 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Так, станом на момент вчинення Шерстньовим М.В. ДТП транспортний засіб “BMW”, державний номерний знак “ НОМЕР_3 ” було закріплено за військовою частиною НОМЕР_1 на праві оперативного управління, ОСОБА_1 є військовослужбовцем вказаної військової частини та  на момент скоєння ДТП зазначений автомобільний транспорт використовувався військовою частиною НОМЕР_1 для перевезення особового складі, що підтверджується копією Дорожнього листа №1651 від 26.05.2019 (а.с.72-73) та копією Наряду №138 від 26.05.2019 (а.с. 74). 
З урахуванням наведеного, саме відповідач несе відповідальність за завдану шкоду.
Не приймаються колегією суддів до уваги й заперечення відповідача щодо наданого позивачем віту про оцінку вартості матеріального збитку, з огляду на таке.
Так, на підтвердження вартості матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля “Dacia”, державний номерний знак “ НОМЕР_4 ”, позивачем до позовної заяви було долучено копію Звіту №47007 від 19.06.2019 року, про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного пошкодженням транспортного засобу.
Даний звіт №47007 від 19.06.2019, було проведено згідно з вимогами чинного законодавства, уповноваженою на це особою, а саме оцінювачем ОСОБА_4 , який має вищу технічну освіту, кваліфікацію оцінювача (свідоцтво ФДМУ МФ №5915 від 05.04.2008 року), свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювача №6467 від 07.05.2008 року, свідоцтва про підвищення кваліфікації ФДМУ посвідчення оцінювача №Ц-06.
Відповідно до п.1.3 “Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів”, вимоги Методики є обов`язковими під час проведення авто товарознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.
З огляду на наведене, вказаний звіт №47007 від 19.06.2019, є належним та допустимим доказом по справі, яким підтверджується оцінка вартості матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу “Dacia”, державний номерний знак “ НОМЕР_4 ”.
За приписами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 74 ГПК України).
У відповідності до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідачем під час розгляду справи не було надано жодних належних та допустимих доказів на спростування того, що вказаний у звіті №47007 від 19.06.2019 матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу “Dacia”, державний номерний знак “ НОМЕР_4 ”, є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.
Судова колегія звертає увагу на те, що за приписами ст.ст. 98, 99 ГПК України учасникам справи надано право надати суду висновок експерта складений на їх замовлення або звернутися до суду із відповідним клопотанням про призначення експертизи. Однак, відповідач таким правом не скористався та не надав суду висновку експерта складеного на його замовлення, а також не звертався із відповідним клопотанням про призначення експертизи. 
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 20.04.2021 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 20.04.2021 по справі №916/3749/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Датою ухвалення та складання повного судового рішення є 23.07.2021.

Головуючий суддя                                                            Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                Бєляновський В.В.    

Суддя                                                                                Мишкіна М.А.