ПОСТАНОВА 
Іменем України

16 червня 2021 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 393/643/20
провадження № 22-ц/4809/728/21 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати  у цивільних справах:  Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І., 
за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І., 
учасники справи:  
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області (суддя Рачкелюк Ю. В.) від 02 травня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 в якому просила усунути їй перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням - торговим павільйоном площею 24 м кв., який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3523455100:50:031:0034, що по АДРЕСА_1 шляхом звільнення приміщення торгового павільйону.
Свою вимогу позивачка обґрунтовувала тим, що 13 листопада 2019 року між нею та відповідачкою був укладений договір № 1 оренди торгового павільйону строком на 12 місяців. За умовами договору після закінчення строку його дії відповідачка зобов`язана була повернути орендоване нею майно в належному стані, але вона цю умову договору не виконала, павільйон не повернула, в павільйоні знаходиться майно відповідачки, а вхідні двері замкнено. 
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 02 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Суд зобов`язав ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 її нежитловим приміщенням - торговим павільйоном площею 24 м кв., який знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 3523455100:50:031:0034 по АДРЕСА_1 , шляхом звільнення цього приміщення. 
Встановивши, що відповідачка після закінчення строку дії договору оренди торгового павільйону не повернула його позивачці, павільйон замкнений і позивачка не має доступу всередину нього, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову.
Короткий зміст апеляційної скарги 
ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Вона вказала, що 19 червня 2019 року довіреністю вона уповноважила ОСОБА_3 укладати та розривати договір оренди торгового місця за адресою: АДРЕСА_1 . Однак ОСОБА_3 без її згоди уклав від її імені договір з позивачкою стосовно торгового павільйону. З 2018 року відповідачка утримується під вартою і фізично користуватися торговим павільйоном не може, як підприємець торгівлю не здійснює. Вона вважає, що позивачка не довела факт порушення її прав саме відповідача, а також не довела належність торгового павільйону саме їй. 
Узагальнений зміст відзиву на апеляційну скаргу
Позивачка ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу в якому не погодилася з доводами та вимогами відповідачки. Вона вказала на те, що та порушила умови договору, після закінчення строку дії договору майно не повернула, доступ в павільйон закрила. Вжиті заходи до повернення майна виявилися безрезультатними, що спонукало до звернутися до суду. 
Узагальнений зміст пояснень сторін, наданих в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції
Відповідачка підтримала вимоги своєї апеляційної скарги та надала суду пояснення про те, що вона не укладала договір оренди торгового павільйону з позивачкою, а від її імені це зробив її співмешканець ОСОБА_3 без її відома та згоди. Вона не здійснювала торгівлю в цьому торговому павільйоні так, як тривалий час являється ув`язненою. Від її імені це фактично робили інші особи, але майно, яке наразі знаходиться у торговому павільйоні, дійсно належить їй. 
Позивачка ОСОБА_1 повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання до суду апеляційної інстанції особисто не з`явилася.
Представник позивачки - адвокат Майнард Наталія Олександрівна у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити в її задоволенні.
Суд першої інстанції встановив такі обставини: 
13 листопада 2019 року ОСОБА_1 , як орендодавець, і ОСОБА_2 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_3 , орендар, уклали договір оренди торгового павільйону № 1 (далі - договір). 
Предметом цього договору є приміщення торгового павільйону площею 24 м кв., який знаходиться в с.м.т. Новгородка Кіровоградської області на земельній ділянці з кадастровим номером 3523455100:50:031:0034. Площа торгового павільйону складає 24 квадратні метри (п.1 Договору). Торговий павільйон є власністю орендодавця.
Договір укладено строком на 12 місяців (п.1.2 договору). 
Відповідно до п. 2.3 договору після закінчення терміну оренди орендар зобов`язаний повернути торговий павільйон в належному стані.
Після закінчення строку оренди торговий павільйон власнику ОСОБА_1 не повернуто, доступ до павільйону закрито.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка використовувала торговий павільйон на підставі укладеного між нею і позивачкою договору оренди, а по закінченню строку оренди, всупереч покладеному на неї договором зобов`язання, не повернула павільйон орендодавцю, чинить перешкоди в користуванні цим майном.
Повністю погодитися з такими висновками суду не можна.
Відповідачка заперечує факт укладення нею договору оренди торгового павільйону з позивачкою, вказує, що дійсно уповноважувала ОСОБА_3 укласти договір оренди торгового місця, але відмінного від торгового павільйону позивачки.
Зі змісту преамбули договору оренди торгового павільйону № 1 від 13 листопада 2019 року (с. 7 - 8) вбачається, що орендарем виступає ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_3 на підставі довіреності, копія якої додається до договору.
В матеріалах справи на аркуші 10 міститься посвідчена позивачкою світлокопія нотаріально посвідченої довіреності від 19 червня 2019 року згідно з якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в державних, громадських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в органах нотаріату з питань укладення договору оренди торгового місця, його розірвання (у разі необхідності), актів приймання-передачі, та укладання додаткових угод до зазначеного договору, визначаючи на власний розсуд умови та терміни договорів.
Зі змісту цієї довіреності неможливо встановити щодо якого саме торгового місця відповідачка уповноважила ОСОБА_3 укласти договір оренди.
Проте, поза увагою суду залишилася та обставина, що в цій довіреності ОСОБА_2 визначила коло суб`єктів перед якими ОСОБА_3 мав право виступати від її імені та з якими мав право вчиняти правочини. Такими особами могли бути юридичні особи незалежно від форм власності й галузевої належності та органи нотаріату.
На представлення ОСОБА_4 перед третіми фізичними особами вона ОСОБА_3 цією довіреністю не уповноважувала.
Однак ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2 уклав договір оренди торгового павільйону № 1 від 13 листопада 2019 року саме з фізичною особою ОСОБА_1 , отже діяв за межами своїх повноважень, які визначені довіреністю.
З огляду на зміст довіреності, яку видала ОСОБА_2 , відсутність у ОСОБА_3 повноважень на укладення від імені ОСОБА_2 договору оренди торгового місця з фізичними особами є очевидною. Зі змістом цієї довіреності на час укладення договору оренди була ознайомлена ОСОБА_1 так, як копія довіреності додавалася до підписаного нею договору. 
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частинами 1 та 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до частин 1, 6 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Особа може вчинити правочин особисто або через представника.
Так згідно з ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
За положеннями ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
У п. 7.26 постанови від 16 червня 2920 року у справі ЄУН: 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Відповідачка в апеляційній скарзі та в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції вказала, що про укладення ОСОБА_3 від її імені договору оренди торгового павільйону з позивачкою вона обізнана не була, не схвалювала і не виконувала його, зокрема сплату нею орендної плати заперечила, вказуючи на те, що ще з 13 серпня 2018 року вона безперервно утримується в Кропивницькому слідчому ізоляторі Кіровоградської області, не здійснювала підприємницьку торгівельну діяльність.
Враховуючи, що ОСОБА_2 особисто договір оренди торгового павільйону зі ОСОБА_1 не укладала, а її представник ОСОБА_3 не мав повноважень на укладення і виконання від її імені такого договору з фізичними особами, тобто діяв з перевищенням своїх повноважень, а також те, що надалі вона такий правочин не схвалила, тому договір, яким позивачка обґрунтовувала свій позов, не створив цивільних прав та обов`язків для відповідачки і його невиконання не може бути підставою пред`явленої до неї позовної вимоги.
Отже, висновок суду першої інстанції про невиконання відповідачкою умови п. 2.3 договору оренди торгового павільйону № 1 від 13 листопада 2019 року, за яким орендар зобов`язаний після закінчення терміну оренди повернути майно в належному стані, не відповідає фактам у цій справі так, як відповідачка не є зобов`язаною стороною за цим договором з підстав, які викладені вище.
Водночас відповідачка у своїх поясненнях, які вона надала в апеляційному суді, визнала, що в торговому павільйоні наразі знаходиться її майно, яке без її відома там розмістили інші особи, за її припущенням це ОСОБА_3 та її матір.
Утримуючись під вартою відповідачка участі у розгляді справи в суді першої інстанції фактично не приймала, була позбавлена можливості заперечувати або визнавати обставини, якими позивачка обґрунтовувала свою вимогу, а тому апеляційний суд приймає визнання цієї обставини.
Визнана сторонами по справі обставина, що в належному позивачці торговому павільйоні знаходиться майно відповідачки не підлягає доказуванню в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України.
Відповідачка не навела жодної правової підстави для зберігання її майна в торговому павільйоні, який належить позивачці, що вочевидь чинить останній перешкоди в користуванні цим майном. 
Згідно зі ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні й не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 15, 16, 386, 391 ЦК України.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
  Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Враховуючи підстави позову, наведені позивачкою у позовній заяві, а також заперечення відповідачки, позивач у цій справі просить усунути їй перешкоди у користуванні її майном, вважаючи, що торговий павільйон знаходяться у фактичному користуванні відповідачки без установлених законом підстав. 
Фактичне користування ОСОБА_2 чужим торговим павільйоном без законної на те підстави треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю річ. Тож, у цьому випадку належним способом захисту права позивачки, яке є порушеним, являтиметься усунення перешкод у користуванні майном, зокрема, шляхом звільнення зайнятого приміщення від речей відповідачки.
Отже, суд першої інстанції правильно задовольнив позов.
Неправильний висновок суду першої інстанції про невиконання відповідачкою умов договору оренди торгового павільйону в частині зобов`язання орендаря повернути орендоване майно після закінчення строку оренди не вплинув на правильність рішення загалом так, як врешті суд правильно встановив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Аргументи апеляційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість оскаржуваного в апеляційному порядку рішення суду.
Доводи відповідачки про те, що є недоведеним факт належності торгового павільйону позивачці через ненадання нею паспорта прив`язки тимчасової споруди не заслуговують на увагу так, як відповідно до п. 1.4. Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 21 жовтня 2011 року № 244 (на цей Порядок посилалася відповідачка в апеляційній скарзі), паспорт прив`язки ТС - комплект документів, у яких визначено місце встановлення ТС та благоустрій прилеглої території на топографо-геодезичній основі М 1 : 500, інженерне забезпечення, зовнішній архітектурний вигляд ТС та напрям підприємницької діяльності.
Отже, паспорт прив`язки тимчасової споруди не являється доказом належності права власності на це майно тій чи іншій особі, а в цій справі позивачка звернулася за захистом саме такого права.
Правомірність встановлення тимчасової споруди в певному місці не має значення для вирішення конкретно цієї справи, адже предмет спору є іншим.
    Крім того, в матеріалах справи містяться письмові докази того, що рішенням Новгородківської селищної ради від 26 липня 2012 року № 412 позивачці було надано право на встановлення тимчасової споруди (с. 11) та схема його розміщення, затверджена начальником відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури райдержадміністрації (с. 9).
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а допущені ним помилки не вплинули на правильність вирішення справи, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 відхилити, а рішення Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 02 травня 2021 року залишити без змін.
  Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 18 червня 2021 року.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

С. І. Мурашко