ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 761/14913/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Мальцев Д.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача Кузьменка В. В.,
                                     суддів: Василенка Я. М., Ганечко О. М.,
за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним і скасування рішення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Служби Безпеки України, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Начальника Департаменту захисту національної державності Служби Безпеки України Кукси Олександра Ілліча, затвердженого заступником Голови Служби Безпеки України Сергієм Андрущенком, від 21.04.2021 про примусове повернення з України громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, позаяк позивачем не вчинялось жодних дій, що можливо кваліфікувати як такі, що суперечать інтересам національної безпеки України, зокрема рішенням не визначено в чому саме полягають такі дії позивача, що суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України. Крім того, позивачу не було забезпечено право скористатись послугами перекладача з української на білоруську мову, а надано перекладача з української на російську мову.
Також зауважено, що працівниками Служби безпеки України не було з`ясовано, чи має останній намір оскаржити зазначене рішення та не було роз`яснено наслідки оскарження рішення СБУ. Крім того, замість передбачених Інструкцією про примусове повернення і видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженого наказом МВС України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України, Службою Безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150, 30 діб для виконання вказаного рішення, позивачу надано одну добу, що в умовах карантинних обмежень, а також з врахуванням тривалого проживання позивача на території України неможливо.
В апеляційній скарзі також зазначено, що позивача не було притягнуто ані до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності, що підтверджується відповіддю Офісу Генерального прокурора на адвокатський запит представника позивача та відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, що спростовує відповідні посилання Служби безпеки України стосовно вчинення протиправних дій на території України, які б загрожували національній безпеці, або суперечили закону. Крім того, відповідач, всупереч приписів ст. 77 КАС України, не довів причетність позивача до організації «Революційна дія», не надав жодного доказу державної реєстрації даної організації із зазначенням позивача як її члена.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства, позаяк приймаючи рішення про примусове повернення з України, з метою забезпечення національної безпеки, за наявності відповідних підстав, Служба безпеки України діє в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відзиві Служби безпеки України також вказано, що у ході здійснення заходів у сфері забезпечення національної безпеки України у встановленому Законом України «Про контррозвідувальну діяльність» порядку, отримано інформацію щодо порушення позивачем законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а також щодо того, що його діяльність суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України. Так, за оперативними даними та інформацією з відкритих джерел, громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 є прихильником анархістської ідеології та має відношення до підпільних анархістських організацій « Революційна дія » та « La Revolte », які здійснюють підбурювання громадськості до повалення діючої влади насильницьким шляхом, що виражається у розповсюдженні агітаційних матеріалів екстремістського змісту, розмальовування фасадів будівель антидержавними надписами.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 21 квітня 2021 року начальником Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України Куксою Олександром Іллічем прийняте рішення, затверджене Заступником Голови Служби безпеки України Сергієм Андрущенко 21.04.2021 про примусове повернення з України громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , ОСОБА_1 ) (далі по тексту - Рішення). 
Так згідно вказаного рішення діяльність громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України, її суверенітету, територіальної цілісності і конституційного ладу. З урахуванням наведеного та з метою забезпечення вимоги законодавства України, на підставі положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути за межі України громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язати його покинути територію України у термін до однієї доби.
22 квітня 2021 року керівнику Шевченківської окружної прокуратури м. Києва направлено повідомлення щодо рішення про примусове повернення, в якому зазначено, що Службою безпеки України прийнято рішення № 5/1/4-4242 від 21.04.2021 про примусове повернення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позивач не погоджуючись з правомірністю прийняття Службою безпеки України рішення від 21.04.2021 про примусове повернення з України, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив, зокрема, з того, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем дотримано положення ст. 19 Конституції України, а також наведені положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 №353/271/150, оскільки у матеріалах справи встановлені належні та допустимі докази наявності підстав, передбачених ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», для примусового повернення іноземця в країну походження, враховуючи той факт, що позивачем вчинено дії, які порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституції України, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України є Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Так, відповідно до ч. 1-4 ст. 26 вказаного Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
За змістом ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Положеннями п. 1.6 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 №353/271/150, передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є:
- дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
- дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;
- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.
У оскаржуваному судовому рішенні суд першої інстанції посилається на те, що спірне рішення прийняте на підставі отриманої інформації щодо порушення позивачем законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у ході здійснення контррозвідувальних заходів у сфері забезпечення національної безпеки України. Натомість одним із принципів контррозвідувальної діяльності у відповідності до ст.4 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» є конспірація, поєднання гласних та негласних форм і методів діяльності.
Судом першої інстанції проігноровано вимоги Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України, Службою безпеки України 23.04.2012 N 353/271/150 (далі по тексту - Інструкція), позаяк саме дані нормативно-правові документи є основоположними при прийнятті рішення про примусове повернення іноземця.
Так, згідно приписів вищевказаних нормативно-правових актів, підставами для прийнятя рішення про примусове повернення є саме конкретні дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку.
Натомість, як з`ясовано судом апеляційної інстанції та встановлено в суді першої інстанції негласні слідчі дії відносно позивача не проводились.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні суду безпідставно зазначено, що у матеріалах справи встановлені належні та допустимі докази наявності підстав, передбачених от. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», для примусового повернення іноземця в країну походження, адже зазначені висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам, позаяк матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження фактів вчинення протиправних дій позивачем.
Під час судових засідань в суді першої інстанції представники відповідача підтвердили, що правоохоронними органами позивач не затримувався, а підставами прийняття рішення про примусове повернення є деструктивні дії позивача та його участь у протестних акціях. 
Натомість жодних обґрунтованих пояснень того, в чому полягає деструктивність дій позивача та якими чинними нормативно-правовими актами заборонена участь позивача у акціях ані в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду справи відповідачем не надано.
Позиція відповідача зокрема ґрунтується на тому, що такі дії вчинялись третіми особами, проте не зазначено яким чином позивач має відношення до таких дій, що безпідставно не взято до уваги судом першої інстанції.
Оцінюючи твердження відповідача стосовно того, що ОСОБА_1 є прихильником анархістської ідеології як на підставу прийняття спірного рішення про примусове повернення, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта, що анархістська ідеологія не заборонена чинним законодавством України.
Статтею 15 Конституції України передбачено, що суспільне життя в Україні ґрунтується на засадах політичної, економічної та ідеологічної багатоманітності. Жодна ідеологія не може визнаватися державою як обов`язкова.
Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституції України, законами чи міжнародними договорами України.
Крім цього, згідно Реєстру політичних партій (веб-портал https://minjust.gov.ua/rn/str_31094) вбачається, що в Україні зареєстрована Політична партія "Союз анархістів України", що свідчить про відсутність підстав стверджувати про незаконність даної ідеології.
Таким чином, прихильність особи до певної ідеології не може свідчити про наявність достатніх підстав для загрози національній безпеці України. 
Стосовно відношення позивача до організації «Революційна дія», то як вказує відповідач, згідно оперативних даних та інформації з відкритих джерел. Позивач нібито має відношення до підпільної анархістської організації «Революційна дія», функціонери якої здійснюють підбурювання громадськості до повалення діючої влади насильницьким шляхом, що виражається у розповсюдженні агітаційних матеріалів екстремістського змісту, розмальовування фасадів будівель антидержавними надписами, здійснюють провокаційні дії біля адміністративних будівель із застосуванням піротехнічних засобів, а також вчиняють фізичні напади на ідеологічних опонентів
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Водночас, відповідач всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України, не довів причетність позивача до організації «Революційна дія», та не надав жодного доказу державної реєстрації даної організації із зазначенням позивача як її учасника.
Так, акт огляду Інтернет-ресурсу від 22.04.2021, на який посилається відповідач, складений 22.04.2021, тобто після вручення рішення позивачу, а тому такий доказ не міг бути врахований судом, з огляду на приписи ч. 2 статті 77 КАС України.
Крім цього, даний акт є недопустимим доказом, адже не містить інформацію про особу, яка склала такий акт. Також акт є неналежним доказом, з тих підстав, що відповідач як державний правоохоронний орган спеціального призначення, зазначаючи про затримання позивача, посилається не на дані з офіційних реєстрів України, а на допис в телеграм-каналі « Вольєр », при цьому як власника допису, так належність даної веб-сторінки не встановлено.
Щодо висновку експертного дослідження Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки судових експертиз, за результатами проведення судово-лінгвістичного (семантико-текстуального) експертного дослідження матеріалів агітаційної продукції, розміщеної на веб-сторінці «Революційної дії», на який у мотивувальній частині оскаржуваного рішення посилається суд першої інстанції, то колегія суддів погоджується з твердженнями позивача, що даний доказ не містить інформацію щодо предмета доказування, позаяк не зрозуміло яким чином дана агітаційна продукція відноситься до позивача, який не є ані автором, ані розповсюджувачем даної продукції. Крім того, агітаційна продукція, яка досліджувалась експертом не була долучена відповідачем до матеріалів справи.
Оцінюючи твердження відповідача щодо вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, то згідно листа Офісу Генерального прокурора від 11.05.2021 №25/3-784вих-21, за результатами опрацювання масиву даних ЄРДР станом на 06.05.2021 кримінальні провадження, в яких містяться дані про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до кримінальної відповідальності як підозрюваного, не встановлено.
Колегією суддів відхиляються доводи СБУ, викладені у відзиві на апеляційну скаргу стосовно того, що у висновку експерта підтверджується наявність ознак складу злочину, передбаченого ст.ст. 109, 110, 258, 258-1, 258-2, 345 КК України, позаяк відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України, лише вирок суду в кримінальному провадженні, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Колегія суддів під час апеляційною розгляду справи звертає особливу увагу на імперативні положення ст. 62 Конституції України, за якими особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Таким чином, висновок експерта в межах спірних правовідносин не може визнаватись належним доказом на підтвердження факту вчинення позивачем кримінальних правопорушень, які інкримінуються йому Службою безпеки України.
Щодо взаємозв`язку позивача з організацією «La Revolte» та протестниими акціями, колегія суддів вказує, що статтею 39 Конституції України передбачено право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування.
Тобто, участь позивача у зборах, мітингах, демонстраціях не суперечить чинному законодавству України, та як вже зазначалось, позивача не було притягнуто ані до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності, за участь у вказаних зібраннях, що не спростовано та не заперечено відповідачем.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що Службою безпеки України належно не доведено факти порушення ОСОБА_1 законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а також стосовно того, що його діяльність суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України, що стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення від 21.04.2021 про примусове повернення з України.
Крім того, оцінюючи дотримання відповідачем процедури повідомлення прокурора стосовно прийняття рішення про примусове повернення, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно п. 2.1. Інструкції, Рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства(додаток 1) (далі - рішення про примусове повернення) готується у двох примірниках посадовою особою територіального органу, територіального підрозділу ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, яких затримано у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) та органу СБУ і затверджується начальником (заступником начальника) відповідного органу або особою, яка виконує його обов`язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 1.6 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства (додаток 2) протягом 24 годин прокуророві за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.
Пунктом 2.5 Інструкції визначено, що рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис та обліковується посадовою особою територіального органу, територіального підрозділу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у Журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
Водночас, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні безпідставно вказав, що на виконання вимог статті 26 Закону протягом 24 годин направлено повідомлення керівнику Шевченківської окружної прокуратури м. Києва стосовно рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 (копії повідомлення від 22.04.2021 №5/1/4-4545 додається)
Колегія суддів звертає увагу на те, що лист-повідомлення від 22.04.2021 №5/1/4-4545 не містить жодного підтвердження направлення повідомлення керівнику Шевченківської окружної прокуратури м. Києва.
Відповідно до Закону України «Про поштовий зв`язок», оператор поштового зв`язку (оператор) - суб`єкт підприємницької діяльності, який в установленому законодавством порядку надає послуги поштового зв`язку. Послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку».
Згідно з п.п. 59, 61 постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку» внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, ідо видається відправникові, працівник поштового зв`язку повинен зазначити номер поштового відправлення. За бажанням відправника на примірнику опису, що вкладається до поштового відправлення, вартість предметів може не зазначатися.
Таким чином, належним доказом відправлення є опис вкладень у поштовий конверт та документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція, накладна тощо).
Відповідно до Розділу IX Інструкції з оформлення та адресування відправлень, які надсилаються через Головне управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України і підрозділи урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженої Наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України 10 грудня 2018 року № 754, відправлення, що пересилаються через підрозділи Фельд`єгерського зв`язку, обліковуються відправником у реєстрі. Форма якого затверджена наказом Адміністрації Держспецзв`язку від 10 грудня 2018 РОКУ № 754, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02 січня 2019 року за № 3/32974 (далі - реєстр).
Реєстр складається у двох примірниках в електронному вигляді або заповнюється кульковою ручкою (пастою чорного, синього або фіолетового кольору). У кожному примірнику реєстру відправник зазначає дату, номер договору про забезпечення урядовим фельд`єгерським зв`язком, словами кількість відправлень, своє прізвище та ініціали й засвідчує своїм підписом і відтиском мастичної печатки «Для пакетів».
Проте, відповідачем не було надано жодного реєстру на підтвердження відправлення повідомлення прокурору в межах встановленого строку, або доказів вручення такого.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до переконання, що відповідачем порушено також процедуру повідомлення про примусове повернення іноземців, зокрема приписи статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджену Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України, Службою безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150.
За наведених обставини справи та правового регулювання спірних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про невідповідність спірного рішення критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України, що є підставою для задоволення позовних вимог та визнання протиправним і скасування рішення Начальника Департаменту захисту національної державності Служби Безпеки України Кукси Олександра Ілліча, затвердженого заступником Голови Служби Безпеки України Сергієм Андрущенком, від 21.04.2021 про примусове повернення з України громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи, що є підставою для задоволення апеляційної скарги.
Оцінюючи наявність підстав для розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 5 ст. 288 КАС України та судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги останнім не сплачувався, підстави для розподілу судових витрат - відсутні.
Керуючись ст.ст. 242, 288, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним і скасування рішення - задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року - скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Визнати протиправним та скасувати рішення Начальника Департаменту захисту національної державності Служби Безпеки України Кукси Олександра Ілліча, затвердженого заступником Голови Служби Безпеки України Сергієм Андрущенком, від 21.04.2021 про примусове повернення з України громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя-доповідач:                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           Я. М. Василенко

                                                                                                    О. М. Ганечко