П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/8233/21	
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача	Кравця О.О.	
судді -	Зуєвої Л.Є.	
судді - 	Коваля М.П. 	
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року по справі № 420/8233/21, прийнятого в порядку спрощеного позовного провадження у складі судді Бойко О.Я,, за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції ядерного регулювання України про визнання дій протиправними та зобов`язання надати  копії запитуваних документів,

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

19 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної інспекції ядерного регулювання України, в якому просив:
Визнати дії Деатомрегулювання України щодо відмови у задоволенні запиту ОСОБА_1 до публічної інформації щодо надання запитуваних копій документів, а саме ненадання на його електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 копії переліків ДІВ (джерел іонізуючого випромінювання), що заявники мають намір виробляти або використовувати і які свого часу надавались разом з іншими матеріалами до Держатомрегулювання для отримання ліцензій в сфері використання ядерної енергії, а саме:
1. НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ «ОДЕСЬКА МОРСЬКА АКАДЕМІЯ»;
2.ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МИКОЛАЇВСЬКИЙ ГЛИНОЗЕМНИЙ ЗАВОД»;
3.ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВИРОБНИЧО- ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ГЕМОПЛАСТ»;
4.ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ НАУКОВО- ВИРОБНИЧЕ ПИДПРИЕМСТВО БЛАСДОЗ;
5.ДЕРЖАВНЕ ПІДПРИЕМСТВО ОДЕСЬКИЙ РЕГІОНАЛЬНИЙ ЦЕНТР СТАНДАРТИЗАЦИИ, МЕТРОЛОГИИ ТА СЕРТИФИКАЦИИ;
6.КІЛІЙСЬКИЙ СУДНОБУДИВЕЛЬНО-СУДОРЕМОНТНИЙ ЗАВОД 
протиправними.
Зобов`язати Держатомрегулювання України надати ОСОБА_1 у встановлені Законом України «Про доступ до публічної інформації» терміни та у встановленому Законом України «Про доступ до публічної інформації» порядку запитувані копій запитуваних документів, а саме надати на мою електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 копії переліків ДІВ (джерел іонізуючого випромінювання), що заявники мають намір виробляти або використовувати і які свого часу надавались разом з іншими матеріалами до Держатомрегулювання для отримання ліцензій в сфері використання ядерної енергії, а саме:
1. НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ «ОДЕСЬКА МОРСЬКА АКАДЕМІЯ»;
2..ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МИКОЛАЇВСЬКИЙ ГЛИНОЗЕМНИЙ ЗАВОД»;
3.ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВИРОБНИЧО- ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ГЕМОПЛАСТ»;
4.ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ НАУКОВО- ВИРОБНИЧЕ ПИДПРИЕМСТВО БЛАСДОЗ;
5.ДЕРЖАВНЕ ПІДПРИЕМСТВО ОДЕСЬКИЙ РЕГІОНАЛЬНИЙ ЦЕНТР СТАНДАРТИЗАЦИИ, МЕТРОЛОГИИ ТА СЕРТИФИКАЦИИ;
6.КІЛІЙСЬКИЙ СУДНОБУДИВЕЛЬНО-СУДОРЕМОНТНИЙ ЗАВОД. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року позов у задоволенні позову було відмовлено.

II.          КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ  ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Вимоги апеляційної скарги апелянт, обґрунтовує тим, що у відповідності до вимог п. 7 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не можна обмежити доступ до документу, а суд 1-ї інстанції своїм рішенням по справі № 420/8233/21 обмежив доступ до документу.
При цьому, апелянт підкреслив, що ніяких додаткових обмежень щодо отримання копії документу, що запитується законодавцем не передбачено. Жодних критеріїв у відповідності до яких може бути обмежений доступ до запитуваного документу не існує. Тобто сам факт наявності у «розпорядника інформації» у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», документу, що запитується є необхідним та достатнім для задоволення запиту на отримання документу, що запитується. Не зважаючи на це суд 1-ї інстанції на підставі ніде у чинному законодавчому полі України не зафіксованим критеріям відмовив у наданні запитуваних документів та у супереч норми п. 7 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації ввів такі критерії».
Апелянт також зазначив, що твердження суду 1-ї інстанції, що перелік ДІВ є сам по собі в повному обсязі є суцільною інформацією з обмеженим доступом, оскільки складається з відомостей про місця використання, зберігання, класифікацію, категоризацію, інші характеристики радіонуклідних ДІВ є хибним, тому що документ - «перелік ДІВ» містить інформацію про Технологічний процес, у якому застосовується ДІВ (див. додаток 5 до наказу № 153), що не є суцільною інформацією про ДІВ, бо містить не тільки інформацію про ДІВ, а ще й інформацію про технологічні процеси на підприємстві де застосовується ДІВ.
17.09.2021 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції без змін.

III.          ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: 

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2021 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав: 

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції було встановлено, що 11.02.2021 р. ОСОБА_1  надіслав  на адресу відповідача  запити до публічної інформації, в яких просив надати  на його  електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 копії переліків ДІВ (джерел іонізуючого випромінювання), що заявники мають намір виробляти або використовувати і які свого часу надавались разом з іншими матеріалами до Держатомрегулювання для отримання ліцензій в сфері використання ядерної енергії, а саме:
1. НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ «ОДЕСЬКА МОРСЬКА АКАДЕМІЯ»;
2..ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МИКОЛАЇВСЬКИЙ ГЛИНОЗЕМНИЙ ЗАВОД»;
3.ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВИРОБНИЧО- ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ ГЕМОПЛАСТ»;
4.ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ НАУКОВО- ВИРОБНИЧЕ ПИДПРИЕМСТВО БЛАСДОЗ;
5.ДЕРЖАВНЕ ПІДПРИЕМСТВО ОДЕСЬКИЙ РЕГІОНАЛЬНИЙ ЦЕНТР СТАНДАРТИЗАЦИИ, МЕТРОЛОГИИ ТА СЕРТИФИКАЦИИ;
6.КІЛІЙСЬКИЙ СУДНОБУДИВЕЛЬНО-СУДОРЕМОНТНИЙ ЗАВОД (а/с 7).
Листом Державної інспекції ядерного регулювання України від 15.02.2021 № 36-13/2676 позивачу відмовлено в отриманні інформації, що запитувалась (а/с 8-9).
Відповідач у листі зазначив, що запитувана  інформація відповідно до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в Держатомрегулювання, затвердженого наказом від 23.01.2017 №16, статтями 6,9 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відноситься до службової інформації,  є інформацією з обмеженим доступом.
Наказом №16 від 15.01.2021 відповідач  вніс зміни до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у Державній інспекції ядерного регулювання України, затвердженого наказом Державної інспекції ядерного регулювання України від 23.01.2017 №16, доповнивши його пунктом 25 такого змісту: «25.Інформація, що міститься в ліцензійних справах та справах про видачу інших документів дозвільного характеру». Вказаний наказ відповідач надіслав позивачу на його запит від 19.04.2021 (а/с 69).
20.04.2021 Відповідач направив позивачу додатково лист № 09-17/5682-173К, в якому зазначав, що відповідно до ЗУ «Про фізичний захист ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання» ДІВ потребують  фізичний захист , в т.ч.  оформлення допуску до особливих робіт, який видається  на підставі висновку СБУ. Фізичний захист  джерел іонізуючого випромінювання спрямований на  захист інтересів національної безпеки, попередження та припинення диверсій, крадіжки або будь-якого іншого неправомірного вилучення радіоактивних матеріалів та зміцнення режиму нерозповсюдження ядерної зброї. Державна політика з фізичного захисту базується на засадах щодо забезпечення  національної безпеки України. Створення умов для фізичного захисту  інформації з обмеженим доступом є однією з умов досягнення цілей фізичного захисту (а/с 11-12).

V.  РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ :

Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно з ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно з    ст.1 Закону    України «Про доступ до публічної інформації» №2939-VІ    « 1. Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. 
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом».
Відповідно до ст.10 Закону №2939-VI: «Кожна особа має право: 
1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;
2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається;
3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;
4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів;
5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.
2. Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.
3. Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані:
1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом;
2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом;
3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб;
4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується».
Частиною 1 ст. 13  Закону №2939-VІ     встановлено, що розпорядниками інформації    визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із   законом            чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
Згідно з  ч.1 статті 20 Закону №2939-VI: «Розпорядник інформації має надати  відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту». 
Відповідно до  п.2 ч.1 ст. 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до   частини другої статті 6   цього Закону;
Згідно з  ч.1, ч.2 ст.6 Закону №2939-VI : Інформацією з обмеженим доступом є:
1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
2. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні».
Згідно з ч.5 цієї статті: « Не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до   статті 31   Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до   Закону України   "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень   статті 5   цього Закону».
Частина 7 даної статті визначає, що  обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
Відповідно до Положення про Державну інспекцію ядерного регулювання України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 363, одними з основних завдань Держатомрегулювання є: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері безпеки використання ядерної енергії та здійснення державного регулювання безпеки використання ядерної енергії.
Відповідно до статті 22 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» державне регулювання безпеки-використання ядерної енергії полягає у забезпеченні безпеки людини, навколишнього природного середовища, ядерних установок та джерел іонізуючого випромінювання та передбачає: -
встановлення нормативних критеріїв і вимог, що визначають умови використання ядерної енергії (нормування);
видачу документів дозвільного характеру на здійснення діяльності у сфері використання ядерної енергії (провадження дозвільної діяльності);
здійснення державного нагляду за дотриманням законодавства, умов документів дозвільного характеру, норм, правил і стандартів з ядерної та радіаційної безпеки, вимог фізичного захисту ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромйпрвання, обліку та контролю ядерних матеріалів та інших джерел іонізуючого випромінювання, включаючи примусові заходи (державний нагляд).
Відповідно до статті 24 цього ж Закону Держатомрегулювання визначає критерії та вимоги безпеки, додержання яких обов`язкове під час використання ядерної енергії, відповідно до яких розробляються та затверджуються норми, правила, стандарти з ядерної та радіаційної безпеки, норми, правила з фізичного захисту ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання, нормативно- правові акти з обліку та контролю ядерних матеріалів, застосування гарантій нерозповсюдження ядерної зброї, вимоги щодо управління якістю діяльності з використання ядерної енергії в частині ядерної та радіаційної безпеки. 
Закон України «Про  фізичний захист ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання» від 19.10.2000 №2064-ІІІ визначає основні засади діяльності фізичних та юридичних осіб з фізичного захисту ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання.
Відповідно до преамбули даного Закону він спрямований на фізичний захист ядерних матеріалів, ядерних установок, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання спрямований на захист інтересів національної безпеки, попередження та припинення диверсій, крадіжки або будь-якого іншого незаконного вилучення ядерного матеріалу, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання, а також зміцнення режиму нерозповсюдження ядерної зброї.
Згідно з ст. 2 цього Закону цілями фізичного захисту є, зокрема, створення умов, спрямованих на мінімізацію можливості вчинення диверсії, крадіжки або будь-якого іншого неправомірного вилучення радіоактивних матеріалів та зміцнення режиму нерозповсюдження ядерної зброї, а статтею 3 Закону встановлено, що державна політика з фізичного захисту провадиться на і засадах, зокрема: визнання фізичного захисту одним з елементів забезпечення національної безпеки України та застосування всіма заінтересованими органами державної влади і юридичними особами єдиної, завчасно створеної системи протидії актам ядерного тероризму.
Стаття 18 Закону України «Про  фізичний захист ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання»  відносить серед іншого до першочергових вимог фізичного захисту створення умов для захисту інформації з обмеженим доступом.
Відповідно до вимог статті 64 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» оформлення допуску до особливих робіт з ДІВ видається на підставі висновку Служби безпеки України.
Частина 15 статті 12 ЗУ «Про дозвільну діяльність у сфері використання ядерної енергії» встановлено, що орган державного регулювання  ядерної та радіаційної безпеки формує ліцензійну справу.  Відповідно до п.3 Положення  про перелік та вимоги щодо форми і змісту документів, що подаються  для отримання ліцензії на провадження окремих видів діяльності у сфері  використання ядерної енергії, затвердженого наказом Держатомрегулювання від 06.08.2012 №1453/21765, для отримання  ліцензії на провадження  окремих видів діяльності  у сфері використання ядерної енергії суб`єкт  діяльності у сфері використання ядерної енергії подає  заяву. 
Згідно з п.4 даного Положення  до заяви додається, зокрема,  перелік джерел іонізуючого випромінювання, який заявник буде  використовувати або виготовляти.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно ст.10 Конвенції , кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.  Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pincv. The Czec hRepublic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Хоча стаття 10 Конвенції не надає особі загального права доступу до інформації, що перебуває в розпорядженні державних органів, проте таке право може виникнути за певних обставин. Суд узагальнив свою практику в таких справах і встановив 4 критерії, за якими обмеження доступу до інформації може визнаватися втручанням у реалізацію свободи вираження поглядів: (а) мета запитувача або для чого потрібна інформація; (b) природа (характер) інформації; (с) роль запитувача; (d) чи була інформація «готова та доступна». Також таке право буде захищати Європейський суд, якщо інформації не надають всупереч обов`язковому рішенню національного органу, що набуло законної сили.
Стаття 10 Конвенції а також не зобов`язує уряд передавати таку інформацію. Однак таке право або обов`язок може виникнути, по-перше, коли розкриття інформації було передбачене судовим рішенням, що набрало законної сили, і, по-друге, за обставин, коли доступ до інформації - важливий фактор для здійснення особою свого права на свободу вираження поглядів. Чи становить і якою мірою відмова в доступі до інформації втручання у права заявника на свободу слова, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його конкретних обставин» .
(див.рішення ЄСПЛ у справі «УГОРСЬКИЙ ГЕЛЬСІНСЬКИЙ КОМІТЕТ ПРОТИ УГОРЩИНИ» (MAGYAR HELSINKI BIZOTTSБG V. HUNGARY) Заява № 18030/11 від 08.11.2016 року (§ 39).

(1)          Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Апеляційний суд зазначає, що з аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що держава гарантує  фізичний захист ДІВ з метою зміцнення режиму нерозповсюдження  ядерної зброї, протидії ядерному тероризму в інтересах національної безпеки України. Фізичний захист відповідно до ст.18 ЗУ «Про  фізичний захист ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання»  серед іншого полягає у створенні умов для захисту інформації з обмеженим доступом, оскільки збирання інформації про ДІВ, що використовуються підприємствами та установами, особами, які не мають допуску до особливих робіт з цими ДІВ, особливо враховуючи ситуацію в Україні, суттєво збільшує потенційну загрозу потрапляння ДІВ у незаконний обіг та ризик потрапляння інформації про такі ДІВ до осіб, які потенційно можуть мати злочинні наміри, можливість виникнення аварії радіаційного забруднення території з тяжкими наслідками, потрапляння таких ДІВ у незаконний обіг (перепродаж, виготовлення «брудної бомби») тощо.
Крім того, відповідно до чинного законодавства перелік ДІВ є обов`язковим документом, що надається  для отримання заявником ліцензії.
Переліки ДІВ, які заявники (6 суб`єктів діяльності у сфері використання ядерної енергії) мають намір виготовляти або використовувати і які свого часу надавались для отримання ліцензії у сфері використання ядерної енергії, відносяться до інформації, що міститься в ліцензійних справах а також до відомостей про місця використання, зберігання, класифікацію, категоризацію, інші характеристики радіонуклідних ДІВ, включаючи відкриті ДІВ, визначені в керівництві з безпеки МАГАТЕ «Регулюючий контроль за джерелами іонізуючого випромінювання» (Regulatory Control of Radiation Sources, Safety Guide, No. GS-G-1.5), і тому відповідно до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в Держатомрегулювання, затвердженого наказом від 23.01.2017 № 16, належать до відомостей, що становлять службову інформацію у Держатомрегулювання.
Запитувана інформація стосується ДІВ, які відповідно до Закону України «Про фізичний захист ядерних установок, ядерних матеріалів, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання» потребують, зокрема, посилених заходів з фізичного захисту та інформації про них, а також вимог до персоналу, що здійснюють використання таких ДІВ, в тому числі, оформлення допуску до особливих робіт, який видається на підставі висновку Служби безпеки України.
Апеляційний суд зазначає, що метою Закону про фізичний захист є фізичний захист ядерних матеріалів, ядерних установок, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання  спрямований на захист інтересів національної безпеки, попередження та припинення диверсій, крадіжки або будь-якого іншого незаконного вилучення ядерного матеріалу, радіоактивних відходів, інших джерел іонізуючого випромінювання, а також зміцнення режиму нерозповсюдження ядерної зброї.
Враховуючи наведене та обставини, що інформація про джерела іонізуючого випромінювання не відноситься до  інформації доступ до якої не може бути обмежено згідно з ЗУ «Про доступ до публічної інформації», апеляційний суд вважає, що відповідач обґрунтовано своїм наказом від 15.01.2021 № 16 відніс  інформацію, що міститься  в ліцензійних справах, до відомостей, що становлять службову інформацію.
Апеляційний суд вважає, що втручання у права позивача  на свободу вираження поглядів, яке  включає свободу  одержувати і передавати інформацію ,що полягало в обмеженні доступу до вказаної інформації, було відповідно до  Закону №2939-VI, мало легітимну мету - в інтересах національної безпеки та було пропорційним , дотримуючись справедливої рівноваги між інтересом держави та інтересом позивача, та, в цьому випадку , не становило порушення ст.10 Конвенції , крім того, орган влади - Державна інспекція ядерного регулювання України виправдав свої дії, навивши обґрунтування  рішення.
При цьому, позивач у своєму позові та апеляційній скарзі жодним чином не зазначив в чому полягає його інтерес або інтерес суспільства в отриманні такої інформації та яким чином він може переважати шкоду від оприлюднення такої інформації. 
Таким чином, апеляційний суд  погоджується із висновком суду 1-ої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки апеляційного суду:

Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права, справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийнятне та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні.
Апеляційний суд доходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги , та зміни чи скасування рішення суду 1-ої інстанції, а  також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 242, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання та не підлягає   оскарженню  в касаційному порядку, крім випадків, встановлених ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складене та підписане 29 вересня 2021 року.

Головуючий суддя                                                            О.О. Кравець

Суддя                                                                                М.П. Коваль

Суддя                                                                                Л.Є. Зуєва