Ухвала
Іменем України
02 вересня 2021 року
м. Київ
справа № 278/1062/21
провадження № 61-13714ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,               Коротуна В. М.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , укладений 11 червня 2006 року, та визначити місце проживання їх двох неповнолітніх дітей з нею.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, 
 ОСОБА_1  оскаржила її в апеляційному порядку.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що позивач не виконала вимоги ухвали від 26 квітня 2021 року (про залишення позовної заяви без руху) та не сплатила судовий збір.
09 серпня 2021 року засобами поштового зв`язку  ОСОБА_1   подала до Верховного Суду касаційну скаргу в якій просить Житомирського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 червня 2021 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для відкриття провадження та продовження розгляду.
Касаційна скарга мотивована тим, що при поданні позову нею не ставилося питання про визначення місця проживання неповнолітніх дітей та вимоги ухвали суду першої інстанції від 26 квітня 2021 року було виконано.
У касаційній скарзі заявник також посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК Україниу разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову 
у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.
Судом попередніх інстанцій встановлено, що у квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , укладений 11 червня 2006 року, та визначити місце проживання їх двох неповнолітніх дітей з нею.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано заявнику сплатити судовий збір за позовну вимогу про визначення місця проживання дітей в розмірі 908,00 грн та надати оригінал свідоцтва про шлюб. Також суд першої інстанції вказав, що у позовній заяві відсутній виклад обставин та посилання на докази, що їх підтверджують, що між батьками існує спір щодо визначення місця проживання дітей, а тому позивачу слід було зазначити, чи існує між сторонами спір з цього питання. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що заявляючи вимогу про визначення місця проживання дітей, позивачем не залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, до участі в справі відповідний Орган опіки та піклування.
17 травня 2021 року ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали подала заяву про усунення недоліків, до якої додала постанову Верховного Суду від 15 січня 2020 року та рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 лютого 2020 року у справі №278/166/20 про розірвання шлюбу.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства належить забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
Відповідно до частини третьої статті 175 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент звернення з позовною заявою) позовна заява повинна містити: найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Згідно з частиною четвертою статті 177 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент звернення з позовною заявою) до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Частиною першою статті 185 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент звернення з позовною заявою) передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
З матеріалів касаційного провадження вбачається, що в прохальній частині позову ОСОБА_1 просила розірвати шлюб та залишити неповнолітніх дітей після розірвання шлюбу з нею, тобто заявила дві самостійні вимоги немайнового характеру.
Позовну заяву було залишено без руху та запропоновано заявнику сплатити судовий збір у визначеному розмірі, проте позивач всупереч вимогам ухвали від 26 квітня 2021 року не надала відповідну квитанцію про сплату судового збору.
Тому, повертаючи позовну заяву суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що у позовній заяві та заяві про усунення недоліків відсутній виклад обставин та посилання на докази, що їх підтверджують щодо існування спору між батьками про визначення місця проживання дітей, водночас, позивачем заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру, а судовий збір було сплачено лише за одну позовну вимогу в сумі 908,00 грн. 
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Оскільки, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
У зв`язку з відмовою у відкритті провадження не підлягає розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 18 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:	М. Є. Червинська	
 	 	
   	С. Ю. Бурлаков   В. М. Коротун