ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1258/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №691/821/15-ц Категорія: 304090300 	Подорога Л. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О.  М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

                       08 липня 2021 року         м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

	Новікова О.М.,	
  	Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., 	
за участю секретаря	Чуйко А.В.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (зараз – акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк», банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, –

в с т а н о в и в :

В липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке на даний час змінило свою назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», банк), звернулося з позовом до ОСОБА_1 , яким просило стягнути з відповідача на свою користь непогашену заборгованість за кредитним договором від 08.06.2007.
Позов обґрунтовано тим, що згідно з вказаним договором АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язалось надати відповідачу кредит в розмірі 39 256,00 грн. на строк до 09.06.2017. відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених у договорі.
Банк кредитні кошти надав. Відповідач порушив свої зобов`язання, платежі за договором кредиту не сплатив, що відображено банком у наданому ним розрахунку заборгованості.
Заборгованість в сумі 252 867 грн. 70 коп. визначена позивачем з таких складових:
-33843,83 грн. – заборгованість за тілом кредиту;
-75186,99 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитом;
-6020 грн. – заборгованість за комісією за користування кредитом;
-137 816,88 грн. – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.
Посилаючись на такі обставини, банк просив суд стягнути із ОСОБА_1 на свою користь непогашену заборгованість за кредитним договором від 08.06.2007 в сумі 252 867 грн. 70 коп.
Заочним рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2015 року позов задоволено частково.
Стягнуто із   ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08.06.2007 в розмірі 152 676,88 грн., з яких: 33 843,83 грн. – заборгованість за кредитом, 75186,99 грн. – заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 6020,00 грн. – заборгованість по комісії за користування кредитом, 37626,06 грн. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та судові витрати в сумі 1617,33 грн. 
В іншій частині позову відмовлено.
Задовольняючи позов частково, суд встановив, що між сторонами існували кредитні правовідносини, банк надав кредитні кошти позичальнику, а позичальник їх не повернув, у зв`язку з чим, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що заборгованість підлягає примусовому стягненню з відповідача, обмеживши період стягнення пені одним роком до дня звернення з позовом.
У квітні 2021 року ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Твердохліб М.В., звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 21 квітня 2021 року поновлено строк для подання заяви про перегляд заочного рішення, в скасуванні заочного рішення та призначенні справи до розгляду відмовлено.
20 травня 2021 року ОСОБА_2 оскаржив в апеляційному порядку заочне рішення як незаконне та необґрунтоване.
Апелянт вказує, що суд прийняв рішення лише на основі копії кредитного договору та наданого банком розрахунку заборгованості, який не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Положенню про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (чинного на час розгляду справи судом першої інстанції).
В кредитному договорі передбачено, що банк надає позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7 цього договору. Однак, позивач не підтвердив, а з матеріалів справи не можливо встановити факт видачі через касу готівки в розмірі 39 256,00 грн.
З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що банк підвищував процентну ставку, хоча відповідач не отримував від банку письмових повідомлень про зміну процентної ставки з 14,04% на 15,12%, а згодом – на 25,75%. Суд всупереч ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» не звернув уваги на незаконне підвищення процентної ставки банком в односторонньому порядку.
З урахуванням викладеного, відповідач просить заочне рішення скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
На апеляційну скаргу відзив не надходив.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, надавши при цьому копію договору кредиту та розрахунок заборгованості.
Так встановлено, 08.06.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CSR0GA01160093 (а.с. 7-9), відповідно п. 7.1. якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 08.06.2007 до 08.06.2017 у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 39256 грн. 00 коп., на наступні цілі: 35000 грн. 00 коп. – на споживчі потреби та 4256 грн. 00 коп. – на сплату страхових платежів у випадках передбачених п.п. 2.1.3 та 2.2.7. договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту, відповідно до п. 3.11 договору, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 договору.
Відповідно умов договору погашення заборгованості здійснюється шляхом внесення щомісячних платежів на рахунки Банку, в сумі 618 грн. 39 коп., у період із 21 до 26 числа кожного місяця.
Крім цього, п. 7.4 кредитного договору передбачено, що за порушення зобов`язань, передбаче6них п.п. 1.1, 2.2.2, 2.3.3 договору, позичальник сплачує відсотки за користування кредитом в розмірі 2,9 % нарахованих на суму непогашеної в строк заборгованості.
Відповідно до пункту 2.3.1 банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше, ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ).
При цьому банк надсилає позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищенаведеному порядку можливо в межах кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.
Пунктом 2.3.3. договору передбачено, що при виникненні кожного з таких подій: 1) відмови позичальника в оформленні (переоформленні) договорів іпотеки, поруки, договорів страхування, згідно з пунктом 2.2.7 даного договору; 2) порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, у тому числі при порушенні цільового використання коштів; 3) порушення іпотекодавцями зобов`язань по договорах іпотеки, укладеним для забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, у тому числі при порушенні порядку заміни предмета іпотеки; 4) порушення судом справи про визнання позичальника недієздатним або обмежено дієздатним або кримінальної справи відносно позичальника; 5) неможливості звернення стягнення на майно, заставлене з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, з будь-якої причини (у тому числі втрати, знищення, ушкодження або недосяжності предмета іпотеки для банку з будь-яких причин); 6) встановлення невідповідності дійсності відомостей, які містяться в даному договорі, договорі іпотеки або інших документів, представлених позичальником або іпотекодавцем; 7) пред`явлення третіми особами вимог до забезпечення й (або) порушення іпотекодавцем (-ями) зобов`язань по договорах, укладених з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним договором; 8) надання позичальником або іпотекодавцем предмета іпотеки іншій особі без письмової згоди банку; 9) настання страхового випадку, передбаченого договором страхування майна, або договором особистого страхування, або договору страхування наземного транспорту; 10) винесення постанови органів внутрішніх справ про знаходження позичальника в розшуку більше 180 днів банк на власний розсуд має право:
а) змінити умови договору – вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно із статтями 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором; або:
б) розірвати договір у судовому порядку. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором, або:
в) згідно із статтею 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк, повністю виконати інші зобов`язання за договором. Одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань.
За твердженням позивача, позичальник не виконував взяті на себе зобов`язання та станом на 26.06.2015 заборгованість за кредитним договором становила 252 867 грн. 70 коп., з яких: 33843 грн. 83 коп. – заборгованість за кредитом, 75186 грн. 99 коп. – заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 6020 грн. 00 коп. – заборгованість по комісії за користування кредитом, 137816 грн. 88 коп. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, що відображено в розрахунку заборгованості (а.с. 4-6).
Також встановлено, що банк звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Так, заочним рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2009 року у справі №2-199 2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CSR0GA01160093 від 08.06.2007 в розмірі 38157,60 грн., що був укладений між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 – звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку площею 0,84 га по АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаних предметів іпотеки (договір іпотеки № CSR0GA01160093 від 08.06.2007) закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою – покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 78-80).
Виселено ОСОБА_1 із вказаного вище будинку зі зняттям з реєстраційного обліку.
Відомості про оскарження вказаного рішення суду, чи про його скасування, у колегії суддів відсутні.
Відповідно до пункту 72 рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року (рішення чинне з 6 листопада 2002 року, заява № 48553/99) в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України», у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (аналогічний висновок мається також і в рішенні Суду по справі «Брумареску проти Румунії», пункт 61).
Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Заочним рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2009 року у справі №2-199 2009 року встановлено, що станом на 11.02.2009 ОСОБА_1 мав заборгованість перед банком за невиконання умов кредитного договору № CSR0GA01160093 від 08.06.2007 в розмірі 38157,60 грн., що складалось із: 32718,20 грн. заборгованості по тілу кредиту, 3976,24 грн. заборгованості за процентами за користування, 630,00 грн. – комісії, 833,16 грн. – пені.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Звернення стягнення на предмет іпотеки повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням і тільки у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.
Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.
Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.
Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).
У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), Велика Палата дійшла висновку про те, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважала, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. 
Аналогічний висновок викладений й у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 555/2550/17 (провадження № 61-48497св18).
Станом на момент перегляду апеляційним судом судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, в матеріалах справи відсутні докази про задоволення вимог кредитора за рахунок предмета іпотеки, на яке звернуто стягнення судом.
Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки не впливає на визначення розміру заборгованості за основним зобов`язанням.
З огляду на обставини, встановлені заочним рішенням від 28.09.2009 у справі №2-199 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог щодо видачі позичальнику готівкою кредитних коштів, оскільки вказаним рішенням встановлено, що станом на 11.02.2009 по тілу кредиту існувала заборгованість в розмірі 32718,20 грн., а отже підтвердженим є і факт видачі позичальнику кредитних коштів.
Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).
Так як факт видачі кредитних коштів та наявність заборгованості за тілом кредиту встановлено судовим рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2009 року у справі №2-199 2009 року про звернення стягнення на іпотеку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення тіла кредиту у розмірі 33843,83 грн. як коштів, якими фактично користувався відповідач.
Що стосується позовних вимог про стягнення пені та відсотків за користування кредитом, то апеляційний суд вказує на таке.
В розрахунку заборгованості банк нарахував проценти за користування кредитом та пеню за період з 08.06.2007 до 26.06.2015.
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Судовим рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2009 року у справі №2-199 2009 року про звернення стягнення на іпотеку, яке має преюдиційне значення при вирішенні даної справи, встановлено, що кредитор звертався до суду з позовом в 2009 році та в рахунок погашення усієї заборгованості, що існувала станом на 11.02.2009 в розмірі 38157,60 грн., просив звернути стягнення на іпотечне майно.
За загальним правилом у разі порушення позичальником своїх зобов`язань за кредитних договором кредитор має право звернутись до останнього з вимогою достроково повернути позичені кошти зі сплатою усіх супутніх платежів. І день такого звернення до позичальника вважається днем зміни строку кредитування.
Так як суд не може встановити день звернення кредитора до позичальника з досудовою вимогою про дострокове погашення заборгованості за договором кредиту, так само неможливо встановити день звернення з позовом в 2009 році, тому, виходячи з того, що рішення про звернення стягнення на іпотеку ухвалено 28.08.2009, апеляційний суд визнає цю дату датою, на яку кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання.
З огляду на те, що кредитор змінив строк виконання зобов`язань за договором кредиту з 08.06.2017 на 28.08.2009, банк має право нараховувати проценти та неустойку до 28.08.2009. Після 28.08.2009 вимоги кредитора можуть бути задоволені на підставі ст. 625 ЦК України.
Вимоги про стягнення грошових сум на підставі ст. 625 ЦК України не заявлено. 
Що стосується аргументів апелянта про нікчемність умови договору про односторонню зміну банком відсоткової ставки, то колегія суддів зазначає про таке.
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2355цс15 зазначено, що «згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» № 661-VI (далі Закон № 661-VI), який набрав чинності 09 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року. З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну прийняте до набрання чинності Законом № 661-VІ».
З розрахунку заборгованості, доданої до позовної заяви, вбачається та це визнається відповідачем, що розмір процентної ставки було збільшено з 14,04% річних (що відповідає узгодженій в договорі ставці в п. 7.1 договору – 1,17% на місяць, тобто 14.04% на рік) на 15,12% 27.10.2008, згодом 01.02.2009 – на 25,75%.
Таким чином, рішення банку про підвищення процентної ставки на 15,12% 27.10.2008 прийнято до набрання чинності Законом № 661-VІ. Отже, позивач мав право на зміну відсоткової ставки в односторонньому порядку за умови дотримання положень кредитного договору та вимог частини 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
З 09.01.2009 вступила в дію ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, яка встановлювала в імперативному порядку нікчемність умов договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку.
Отже, підвищення процентної ставки 01.02.2009 – на 25,75% було незаконним, оскільки з 09.01.2009 умова договору, яка передбачала таке право банку, стала нікчемною в силу закону. 
Водночас, у пункті 2.3.1 укладеного між сторонами кредитного договору передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше, ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення Договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.
Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору та зміни банком відсоткової ставки, в договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.
У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 752/16018/15-ц зроблено висновок, що «у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку».
Банк при зверненні з позовом не довів факт надсилання позичальникові письмового повідомлення про зміну процентної ставки, отримання якого заперечує позичальник в апеляційній скарзі, суд першої інстанції не перевірив законність підвищення процентної ставки банком, тому неправомірно стягнув заборгованість за процентною ставкою, яка перевищувала узгоджену з позичальником в договорі ставку в розмірі 14,04% річних.
За таких підстав, з урахуванням зміненого банком строку кредитування, виходячи із розміру позовних вимог, проценти за користування кредитом підлягають до стягнення за період з 08.06.2007 та до 28.08.2009 за ставкою 14,04% річних, що було узгоджено з позичальником у договорі кредиту.
В розрахунку заборгованості проценти нараховувались за ставкою 14,04% річних до 26.10.2008. З 27.10.2008 банк нараховував відсотки за підвищеною ставкою, що є незаконним. А тому колегія суддів перераховує розмір процентів за ставкою 14,04% 
Тіло кредиту з 06.06.2008 до 04.06.2009 не змінювалось та складало 32718,20 грн., тому проценти за ставкою 14,04% за період з 08.06.2007 до 04.06.2009 становлять 1944,66 грн. + 3221,84 грн. = 5166,50 грн.
З 05.06.2009 до 28.08.2009 тіло кредиту не змінювалось та складало 33143,83 грн., тому проценти за ставкою 14,04% за період з 05.06.2009 до 28.08.2009 становлять 1083,67 грн.
Отже, проценти за користування кредитом за період 08.06.2007 (від початку кредитування) та до 28.08.2009 (дострокова зміна строку кредитування) за ставкою 14,04%, яку сторони узгодили в договорі кредиту, складає 5166,50 грн. + 1083,67 грн. = 6250,17 грн.
І саме таку суму процентів апеляційний суд стягує з відповідача на користь банку.
Що стосується нарахування пені після закінчення строку кредитування, то статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 10 червня 2020 року у справі №214/405/16-ц (провадження № 61-2044св19), у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), пеня за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування.
Отже колегія суддів відмовляє у стягненні пені після закінчення строку кредитування.
Таким чином, належна до стягнення сума заборгованості за кредитним договором за нарахованою пенею становить 2822,76 грн., що відповідає розміру заборгованості за цим платежем станом на 27.08.2009, відповідно до наданого позивачем розрахунку, тобто на момент настання обов`язку у позичальника щодо виконання основного зобов`язання у повному обсязі.
Щодо наявності правових підстав для стягнення комісії, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.
У позовній заяві банк просить стягнути комісію за користування кредитом в розмірі 6020,00 грн., однак така вимога не обґрунтована посиланням на положення договору кредиту. 
В договорі кредиту в п. 6.2, 7.1 передбачено обов`язок сплати позичальником винагороди за проведення додаткового моніторингу.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними.
Оскільки умова укладеного між сторонами кредитного договору щодо сплати комісії за додатковий моніторинг погашення кредиту є нікчемною, тому у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості з комісії за користування кредитом колегія суддів відмовляє.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає лише частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні як в частині скасування стягнення комісії, так і в частині зменшення розміру стягнутих районним судом відсотків та пені.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд змінює розподіл судових витрат у зв`язку зі зміною рішення суду.
Позов заявлено на суму 252867,70 грн., задоволено на 42916,76 грн., тобто на 17%.
При зверненні з позовом сплачено 2528,68 грн., а тому з відповідача на користь банку слід стягнути 17% від сплаченого банком судового збору, а саме: 429,37 грн.
Апеляційна скарга задоволена на 83%, ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, а тому при зверненні з апеляційною скаргою не сплачував судовий збір, розмір якого складає 2528,68 грн. х 150% = 3739,02 грн. Тому,83% від 3739,02 грн., що складає 3148,21 грн., суд стягує з позивача на користь держави.
За взаємозарахуванням зазначених вище сум з АТ КБ «ПриватБанк» на корить держави підлягають до стягнення судові витрати в розмірі 3148,21 грн. - 429,37 грн. = 2718,84 грн.
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2015 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 6020,00 грн.
У задоволенні позову в цій частині відмовити.
В іншій частині заочне рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2015 рокузмінити, зменшивши розмір заборгованості за кредитним договором №CSR0GA01160093 від 08.06.2007, що підлягає до стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» з 152676,88 грн. до 42916,76 грн., з яких: 33843,83 грн. – заборгованість за кредитом, 6250,17 грн. – заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2822,76 грн. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судові витрати в розмірі 2718,84 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складення повного тексту постанови.
Повний текст судового рішення виготовлено 13 липня 2021 року.

Судді