Номер провадження: 22-ц/813/6659/21 
Номер справи місцевого суду: 501/1243/20
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Гірняк Л. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2021 року                                                                 м. Одеса
Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді –                                         Гірняк Л.А.,
Суддів –                                                        Сегеди С.М., Комлевої О.С.,
За участю секретаря –                                        Ющак А.Ю.,

Представника позивача –                                          ОСОБА_1 ,
Відповідача –                                                  ОСОБА_2 ,
Представника відповідача –                                  ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_4 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 
-про стягнення боргу за договором позики, –

В С Т А Н О В И Л А:
ПРОЦЕДУРА:
Короткий зміст позовної заяви:
15.04.2020 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 26.03.2018 року, згідно якого просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 842 880,06 грн. (з яких 841 845,00 грн. – сума позики, 1 035,06 грн. – 3% річних), та судові витрати.
Позов вмотивовував тим, що 26.03.2018 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого відповідач позичив, а позивач передав 30 000 доларів США, що на момент укладання договору становило еквівалент 787 800 грн. На підтвердження факту укладання договору та передання грошей було видано ОСОБА_5 розписку від 26.03.2018 року, яка посвідчує факт отримання ОСОБА_2 у борг грошових коштів із зобов`язанням повернути позику в строк до 30.03.2020 року.
Станом на 31.03.2020 року ОСОБА_2 своїх зобов`язань належним чином не виконав, вказану суму позики позикодавцю у визначений договором строк не повернув та не здійснив погашення боргу шляхом відчуження квартири АДРЕСА_1 загальною площею 63,42 кв.м.
Короткий зміст рішення першої інстанції:
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 грудня 2020 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 26.03.2018 року в розмірі 842 880,06 грн., з яких 841 845,00 грн. – сума позики, 1 035,06 грн. – 3% річних, а також судові витрати у розмірі 8 428,81 грн.
Короткий зміст апеляційної скарги:
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_4 , подав до суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22.12.2020 року та винести постанову, якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5 про стягнення заборгованості в повному обсязі. 
У судове засідання з`явились представник позивача – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 , представник відповідача – ОСОБА_3 

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) СТОРІН:
Апелянт зазначає, що районний суд не дослідив правову природу розписки, наявність у позивача фінансового стану та грошових коштів у розмірі 30 000 доларів США з врахуванням доходу ОСОБА_5 за період з 2007-2019 років. 
Вказує, що суд першої інстанції не з`ясував дату укладення розписки та передачі позивачем грошових коштів у розмірі 30 000 доларів США, що є істотними умовами договору позики, та без встановлення цих обставин неможливо вважати договір позики укладеним.
Зазначає, що судом не було встановлено договірних відносин за договором позики, не було з`ясовано дійсну природу виниклих правовідносин між сторонами.
У відзиві представник ОСОБА_5 - ОСОБА_1 просить залишити судове рішення без змін. 

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ:
Судом досліджено оригінал розписки від 26.03.2018 року, з якої вбачається взяття ОСОБА_2 в борг 30 000 доларів США у ОСОБА_5 на будівництво багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 в присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строком на два роки з зобов`язанням повернути вищевказану суму або готівкою, або квартирами 60 кв.м. №27 загальною площею 63,42 кв.м. відповідній сумі боргу по ціні продажу на момент повернення в побудованому будинку, але не пізніше 30.03.2020 (а.с.7).

ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:
Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з факту невиконання боржником своїх боргових зобов`язань за договором позики.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частина 1 ст. 509 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) вказує, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена ст. 625 ЦК України: боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом
Правові позиції Верховного Суд України, викладені у постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-1286цс16 та у постанові від 02.07.2014 року у справі №6-79цс-14 вказують, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому ст. 625 ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України – гривні.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Така правова позиція узгоджується і з Постановою Верховного суду від 13 грудня 2017 року по справі № 309/3458/14-ц.
У справі, яка переглядається, районний суд виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. 
З тексту оригіналу розписки від 26.03.2018 вбачається, що ОСОБА_2 взяв в борг 30000 доларів США у ОСОБА_5 на будівництво багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 в присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строком на два роки та зобов`язався повернути вищевказану суму або готікою, або квартирами 60 кв.м. №27 загальної площі 63,42 кв.м. відповідній сумі боргу по ціні продажу на момент повернення в побудованому будинку, але не пізніше 30.03.2020 (а.с.7).
Посилання апелянта на те, що свідки, зазначені у розписці від 26.03.2018 року не знають дату підписання розписки та отримання грошових коштів, не спростовує факту написання розписки відповідачем щодо укладання договору позики, оскільки відповідач не спростував її безгрошовість.
Таким чином, районний суд першої прийшов до правильного висновку щодо наявності між сторонами договірних правовідносин з позики, і що позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем; законно і обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість, визначену договором та законом.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія, – 
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 грудня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05.08.2021 року.

Головуючий                                                         Л.А. Гірняк

Судді:                                                                 С.М. Сегеда

О.С. Комлева