Справа № 463/4590/16-ц                        Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І. 
Провадження № 22-ц/811/448/21                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 липня 2021 року м.Львів 

         Справа № 463/4590/16
    Провадження № 22ц/811/448/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О.
з участю:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 

розглянув апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,   ОСОБА_5  на рішення Личаківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 10 грудня 2021 року у складі судді Леньо С.І., у справі за  позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-           

встановив:
4 жовтня 2016 року позивачі звернулися з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що 27 грудня 1986 року між позивачем ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб. Вони є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказують, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . На час смерті спадкодавця йому належала частка в квартирі АДРЕСА_1 , яку вони (позивачі) мали намір успадкувати. Відповідач, яка є сестрою спадкодавця, повідомила їх про те, що останній уклав договір довічного утримання, за яким його майно перейшло відповідачу. У зв`язку з цим вони (позивачі) не зверталися із заявою для прийняття спадщини. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати спадкодавця - ОСОБА_7 . Після цього вони дізнались, що ОСОБА_6 не укладав договору довічного утримання, а склав заповіт на користь відповідача. Вказують, що ОСОБА_5 на момент смерті ОСОБА_8 була непрацездатною, а ОСОБА_1 була малолітньою. Вважають, що мали право на обов`язкову частку у спадщині, однак через введення їх в оману відповідачем не реалізували такого права. Вважають, що причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини є поважними. Просять позов задовольнити.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2020 року відмовлено в позові.
Рішення суду оскаржили позивачі. Зазначають, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просять рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на його доводи.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. 
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Встановлено, що 27 грудня 1986 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено шлюб. Подружжя є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_6 був співвласником квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками цієї квартири є відповідач, а також ОСОБА_7 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 
11 квітня 1997 року ОСОБА_6 склав заповіт, згідно з яким належну йому частку у вказаній квартирі заповів відповідачу.
Спадкова справа після смерті ОСОБА_1 заведена ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі заяви відповідача. За змістом цієї заяви відповідач прийняла спадщину на підставі ст. 549 ЦК УРСР, оскільки на день смерті спадкодавця проживала з ним та фактично вступила в управління майном.
Позивачі подали заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вони претендують на обов`язкову частку у спадщині на підставі статті 535 ЦК УРСР.
Є встановленим, що на час смерті ОСОБА_6 його дочка - ОСОБА_1 була малолітньою. ОСОБА_5 (дружині спадкодавця) з дитинства встановлено інвалідність третьої групи, що стверджується довідкою МСЕК. ОСОБА_1 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_5 .
У пункті 1 постанови Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року визначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України 2003 року і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України 2003 року.
При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема, ЦК УРСР.
Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_6 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , до спірних правовідносин належить застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.
Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця.
До першої черги спадкоємців належать: діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (стаття 529 ЦК УРСР). Відтак, позивачі належать до спадкоємців першої черги ОСОБА_6 .
Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Згідно зі ст. 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.
Відповідно до ст. 1272 ЦК України (у редакції, чинній на момент подачі позову) за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів і заперечень учасників справи та її фактичних обставин.
Рішення суду першої інстанції мотивоване наступним.
До досягнення повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) строк для прийняття спадщини ОСОБА_1 пропущено з поважних причин, оскільки її законний представник - позивач ОСОБА_5 не вчиняла усіх необхідних дій для реалізації прав малолітньої на спадщину. 
Однак, позов подано через 10 років після досягнення ОСОБА_1 повноліття. Позивачі посилаються як на поважну причину пропуску строку на прийняття спадщини введення їх в оману щодо правового статусу спадкового майна.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно із ч. 1,2 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Позивачами не надано доказів про введення їх в оману та щодо перешкоди в отриманні інформації про майновий стан спадкодавця.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.
З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи.
Позивачі не надали належних, допустимих та достатніх доказів, які свідчать про наявність поважних причин пропуску ними строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.
Керуючись  ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
       
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,   ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 6 липня 2021 року.

Головуючий 
Судді