ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" вересня 2021 р.                                                                     Справа №914/2848/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді                                                                                Кордюк Г.Т.
суддів                                                                                                    Кравчук Н.М.
                                                                                                    Плотніцького Б.Д.

секретар судового засідання                        Матіїшин Х.В.

розглянувши апеляційні скарги  Товариства з обмеженою відповідальністю “Суффле Агро Україна”, б/н від 12.04.2021 (вх. №01-05/1389/21 від 20.04.2021), на рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2021, Товариства з обмеженою відповідальністю “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод”, б/н від 19.04.2021 (вх. №01-05/1538/21 від 29.04.2021), на рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 та Товариства з обмеженою відповідальністю “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод”, б/н від 05.05.2021 (вх. №01-05/1678/21 від 13.05.2021), на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 30.03.2021 (повний текст складено 08.04.2021) 
у справі №914/2848/20 (суддя Бортник О.Ю.)
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Суффле Агро Україна”, с. Крупець, Хмельницька область,
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод”, м. Кам”янка-Бузька,
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Нива”, м. Луцьк,
про звернення стягнення на заставлене майно в сумі 2187900,17 грн. шляхом проведення публічних торгів та визначення початкової ціни заставного майна для його подальшої реалізації 

За участю представників від:
позивача: Стеценко А.І.- адвокат;
відповідача: Миронова Л.О.- адвокат; Феденко Л.А.- адвокат;
третьої особи: не з`явилися;

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю “Суфле Агро Україна” ( далі – ТОВ “Суфле Агро Україна”, позивач) звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод” ( далі – ТОВ  “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод”, відповідач), в якому просило на погашення заборгованості Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю “Нива” (далі – СГ ТОВ “Нива”, третя особа) перед ТОВ “Суфле Агро Україна” в сумі 2 187 900,17 грн. 17 коп. основного боргу за Договором поставки від 01.01.2018 року № 1300020283, рішенням Господарського суду Львівської області від 27.02.2019 у справі №914/2188/18 та ухвалою Господарського суду Волинської області від 27.04.2020 у справі №903/975/19, на підставі Товарної аграрної розписки від 17.05.2018, посвідченої приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Ясінським В.О., зареєстрованої в реєстрі за № 931, звернути стягнення на заставне майно - 131,455 тонну пшениці м`якої (ДСТУ 3768:2010), некласної, та 213,435 тонн сої (ДСТУ 4964:2008), некласної, що знаходиться у власності ТОВ “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод” шляхом проведення публічних торгів та визначення початкової ціни заставного майна для його подальшої реалізації у відповідності до Закону України “Про виконавче провадження”.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що:
- на забезпечення виконання зобов`язань за договором поставки № 1300020283 від 01.01.2018 між  позивачем та третьою особою у справі було  укладено Товарну аграрну розписку від 17.05.2018, посвідчену приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Ясінським В.Є. та  зареєстровану в реєстрі за № 931, за якою третя особа зобов`язалася поставити позивачу 500 тонн зерна пшениці м`якої 3-го класу врожаю 2018 року на суму 2 400 000,00 грн. у строк до 30.08.2018 та передала у заставу майбутній врожай пшениці, що вирощується на вказаних у п.7 розписки 281 земельних ділянках, загальною площею 100,3383 га;
- аграрна розписка виконана третьою особою лише частково, в об`ємі 42 тонни пшениці 6-го класу за ціною 5050,00 грн. із ПДВ за 1 тонну, вартістю 212 099,83 грн. із ПДВ;
- ухвалою Господарського суду Волинської області від 27.04.2020 у справі №903/975/19 про банкрутство третьої особи визнано кредиторські вимоги позивача на загальну суму 9 869 809,62 грн. та зобов`язано розпорядника майна включити вимоги до реєстру вимог кредиторів, зокрема, 2 187 900, 17 грн. - як такі, що забезпечені заставою майна боржника та підлягають позачерговому погашенню (за невиконаною аграрною розпискою);
- із матеріалами кримінального провадження  №12018140220000438 позивач довідався про те, що третьою особою було передано відповідачу згідно накладної № 9 від 10.09.2018 - 131,455 тонн пшениці на суму 645 181,14 грн. та згідно накладної № 4 від 02.11.2018 - 213,435 тонн сої  на суму 1 792 854,00 грн.;
- покликаючись на пункти 11,12 аграрної розписки, положення  ч.ч.3,8 ст.7 , ч.4 ст. 13 Закону України “Про аграрні розписки”, ст. 20 Закону України “Про заставу”, позивач вважає, що 131,455 тонна пшениці та 213,435 тонн сої передані третьою особою відповідачу на підставі накладних № 9 від 10.09.2018 та № 4 від 02.11.2018, є предметом застави за аграрною розпискою  і позивач має право задовольнити свої вимоги до третьої особи у справі за рахунок вказаного майна відповідача.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 у справі №914/2848/20 у задоволенні позову відмовлено повністю та покладено на позивача витрати зі сплати судового збору за розгляд справи судом першої інстанції. Окрім того, частково задоволено заяву відповідачам про розподіл судових витрат та присуджено  до стягнення  з  позивача на користь відповідача 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
Приймаючи вказане рішення у справі, місцевий господарський суд виходив з того, що:
- у кредитора виникає право на задоволення своїх вимог за аграрною розпискою, у разі відсутності в натурі предмета застави, на підставі ч. 3 ст. 13 Закону України “Про аграрні розписки” лише за рахунок іншого майна боржника, а не майна третіх осіб, однак відповідач не є боржником за аграрною розпискою;
- щодо покликання позивача на ч.4 ст. 13 Закону України “Про аграрні розписки”, то  матеріали справи не містять доказів того, що майно відповідача, на яке позивач просить звернути стягнення (131455 тонн пшениці м`якої некласної та 213,435 тонн сої некласної) є предметом застави за аграрною розпискою від 17.05.2018, оскільки таке майно: не є ні об”єктом обтяження, ні частиною об”єкта обтяження за аграрною розпискою,зареєстрованою в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; не відповідає за своїми ознаками тому майну, безумовне зобов”язання передати яке позивачу, взяла на себе третя особа в п.п.1, 2 аграрної розписки;
- посилання позивача на п.п. 11, 12 агарної розписки, відповідно до яких у заставу третьою особою передано увесь врожай будь-якої іншої сільськогосподарської продукції, що вирощено або буде вирощено нею на земельних ділянках, зазначених у п.7 аграрної розписки, необгрунтовані оскільки: такий об”єкт обтяження не відповідає зареєстрованому  в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 17.05.2018 на підставі аграрної розписки; доказів недостатності зібраного врожаю для повного погашення за рахунок зерна зобов”язань третьої особи за аграрною розпискою у матеріалах справи немає; у матеріалах справи немає доказів того, що сільськогосподарська продукція, на яку позивач просить звернути стягнення, вирощена саме на земельних ділянках, перелічених у аграрній розписці; норми п. 11 аграрної розписки в частині умови про те, що предметом застави в забезпечення зобов”язань за цією аграрною розпискою стає все зерно пшениці боржника суперечать приписам ч. 3 ст. 7 Закону України “Про аграрні розписки”. 
Рішення суду першої інстанції  в частині  розгляду заяви відповідача про стягнення з позивача 70 185 грн. витрат на професійну правничу допомогу мотивоване положеннями ч.9 ст. 129 ГПК України та тим, що: 
- спір у справі виник внаслідок ненадання відповідачем відповіді на вимогу позивача № 1-в від 27.08.2020; 
- складність розгляду справи та тривалість її розгляду у значній мірі зумовлена поведінкою відповідача та його неправильними діями, оскільки лише після закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті відповідач уклав договори про  надання професійної правничої допомоги  та подав додаткові пояснення з новими доказами та додатковими підставами заперечень проти позову, заяви та клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів та про витребування судом оригіналів доказів (які не завжди були належно мотивованими). Такі дії відповідача зумовлювали необхідність надання судом можливості іншим учасникам справи подати свої міркування, доводи та заперечення щодо заяв і клопотань відповідача;
- матеріали справи не містять доказів того, що витрати у розмірі 70 185 грн. були фактичними і неминучими, а їх розмір – обґрунтованим та розумним, оскільки: явка представників відповідача у судові засідання не визнавалась судом обов`язковою; докази, які б свідчили про необхідність залучення відповідачем для представництва його інтересів у судових засіданнях адвокатів  відсутні; відповідачем не обґрунтовано необхідності надання послуг адвокатом за місцем знаходження клієнта та необхідності проживання адвоката у м. Львові;
- адвокатом Феденко Л.А. долучено до матеріалів справи ордер, який не відповідає вимогам п. 12.3. Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, а договір № 29/2020 від 25.12.2020 укладено відповідачем з ФОП Феденко Л.А.;
- на позивача слід покласти витрати відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн., оскільки саме в цій сумі витрати відповідача відповідають критеріям розумності, обґрунтованості та неминучості їх понесення, є пов`язаними із розглядом справи, пропорційними до дій сторін щодо досудового врегулювання спору, поведінки відповідача під час розгляду справи, ціни та предмету позову. 
22.03.2021 до суду від відповідача поступила заява про розподіл судових витрат, а саме стягнення з позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 109 395,01 грн. (обумовлений в п.1.8. додатку до договору від 25.12.2020 №26/2020, укладеного між відповідачем та адвокатом Феденко Л.А., гонорар адвоката в розмірі 5% від суми позову у зв`язку з відмовою у задоволенні позову).
Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 30.04.2021 у справі №914/2848/20 у задоволенні вказаної заяви ТОВ “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод” відмовлено повністю.
Додаткове рішення мотивоване тим, що: 
- договір № 29/2020 про надання юридичних послуг (правової допомоги)  від 25.12.2020 укладено відповідачем з ФОП Феденко Л.А., а долучений до матеріалів справи адвокатом Феденко Л.А. ордер не відповідає вимогам п. 12.3. Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги;
- витрати на правничу допомогу заявлені на підставі п. 1.8. Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги № 26/2020 від 25.12.2020, однак в матеріалах справи такий договір відсутній  (наявний Договір № 29/2020 від 25.12.2020);
- спір у справі виник внаслідок ненадання відповідачем відповіді на вимогу позивача №1-в від 27.08.2020, а складність розгляду справи та тривалість її розгляду у значній мірі зумовлена поведінкою відповідача та його неправильними діями, про що зазначено у рішенні суду від 11.03.2021.
З судовими рішеннями у даній справі не погодились обидві сторони.
Так, позивач оскаржив рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 у даній справі, просить його скасувати   в частині відмови у задоволенні позову щодо звернення стягнення на 131, 455 тонн пшениці, відчуженої ТОВ “Кам”янка-Бузький комбікормовий завод” в рахунок погашення заборгованості СГ ТОВ “Нива” за товарною розпискою від 17.05.2018 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Відповідач  оскаржив рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 у даній справі, просить його скасувати   в частині відмови в стягнення з позивача на користь відповідача 63   185 грн. судових витрат на правничу допомогу та прийняти нове рішення, яким стягнути з позивача на користь відповідача 70   185 грн. судових витрат на правничу допомогу.
Окрім того, відповідач оскаржив додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 30.03.2021 у даній справі, просить його скасувати   та постановити нове рішення, яким стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 109   395,01 грн.
Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що:
- суд першої інстанції безпідставно покликався на те,  що відповідач не є боржником за аграрною розпискою, оскільки з аналізу норм ЗУ «Про заставу» та ЗУ «Про аграрні розписки» вбачається, що у разі відчуження заставного майна  за аграрною розпискою без згоди кредитора, кредитор має право звернути стягнення на таке майно звертаючись до особи, якій воно було відчужене;
- предметом доказування у даній справі є доведення фактів відчуження третьою особою відповідачу заставного майна та того, що  131,455 тонна пшениці м`якої некласної, яка передана відповідачу третьою особою 10.09.2018 були заставним майном за Товарною  аграрною розпискою №931;
- враховуючи ч.ч.3,8 ст. 7 ЗУ «Про аграрні розписки» та умови Товарної аграрної розписки №391, у зв`язку з недостатністю предмета застави  в заставі у позивача знаходиться врожай всієї пшениці та/або інших сільськогосподарських культур, що вирощені на 281 земельній ділянці загальною площею 100,3383 га, які зазначені в п.7 аграрної розписки;
- судом першої інстанції не взято до уваги доводи позивача про те, що усі земельні ділянки, на яких третя особа вирощувала сільськогосподарську продукцію або були перелічені у аграрних розписках третьої особи № 931 від 17.05.2018  та № 933 від 17.05.2018, або на них вирощувався соняшник. Ні відповідач, ні третя особа не довели, що пшениця була зібрана на інших земельних ділянках, ніж ті, що вказані в аграрній розписці №931, або ж була додатково придбана третьою особою для продажу відповідачу;
- відтак, поставлені відповідачу згідно накладної №9 від 10.09.2018 131,455 тонн пшениці безспірно є предметом застави за аграрною розпискою №931 і позивач має право задовольнити свої вимоги до третьої особи за рахунок вказаного майна відповідача на підставі ч. 4 ст. 13 ЗУ “Про аграрні розписки”;
-  у відкритому доступі знаходиться Реєстр Аграрних розписок і відповідач мав можливість та обов`язок, з огляду на зареєстроване обтяження, впевнитись, що зерно, яке планувалось купити у третьої особи не підпадає під обтяження;
- відповідно до положень ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» опис предмету обтяження має лише ідентифікувати рухоме майно, а тому незважаючи на те, що нотаріус переписав п.1 аграрної розписки, що описує зобов`язання третьої особи, а не п.п.11,12 Аграрної розписки, які описують предмет застави, відповідач мав враховувати, що предметом застави є 500 тонн зерна пшениці.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу позивача просить залишити таку без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 у даній справі – без змін.
Зокрема, відповідач зазначає, що:
- позивачем не надано доказів наявності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження пшениці некласної у кількості 131,455 тонн, який надає чинності заставі даного майна у відносинах з відповідачем, як третьою особою, відповідно до ст. 12  ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»; 
- дані Реєстру аграрних розписок також не містять відомостей про передачу в заставу 131,455 тонн пшениці некласної, оскільки згідно витягу з Реєстру аграрних розписок відповідно до Товарної аграрної розписки №931 від 17.05.2018 у заставу передано 500 тонн пшениці 3 класу м`якої;
- позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що  передана третьою особою відповідачу пшениця вирощена саме на земельних ділянках, вказаних в Товарній аграрній розписці №931;
- позивачем не доведено факту недостатності зібраного врожаю, що відповідно до ч.8 ст. 7 ЗУ «Про аграрні розписки» та п.12 Товарної аграрної розписки №931, є підставою для виникнення права на заставу іншого майна третьої особи та похідного права звертати стягнення на майно відповідача;
- відтак,  позивачем не доведено, що отримана відповідачем від третьої особи 131,455 тонн пшениці некласної є предметом застави.
Апеляційні скарги відповідача мотивовані тим, що:
- оскільки за змістом ч.5 ст. 126 ГПК України суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката виключно за клопотанням іншої сторони, а в рішенні суду відсутнє посилання на будь-яку заяву позивача з відповідними доводами про необхідність зменшення судових витрат та їх аналіз судом, суд першої інстанції, зменшивши такі витрати до 7  000 грн. за власною ініціативою, допустив порушення норм процесуального права;
- висновок суду про виникнення спору з вини відповідача, що полягає у ненаданні останнім відповіді на вимогу позивача №1-в від 27.08.2020, є безпідставним та необгрунтованим, оскільки категорія даного спору не передбачає обов`язкового досудового надсилання вимог, чинним законодавством не передбачено обов`язку надавати відповідь на необгрунтовану та незаконну вимогу;
- висновок суду про неналежну поведінку відповідача та його представників не відповідає дійсності оскільки:  представниками відповідача не було допущено жодних зловживань;  всі дії вчинялись у відповідності до вимог процесуального закону; представники відповідача були присутні у кожному судовому засіданні; з метою зменшення витрат представниками відповідача неодноразово подавались клопотання про участь  в судових засіданнях в режимі відеоконференції, однак судом у задоволенні вказаних клопотань було відмовлено; відповідачем було заявлено лише одне клопотання про витребування оригіналів доказів і право на подання такого клопотання передбачене ст. 91 ГПК України; 
- судом не доведено факту зловживання відповідачем своїми процесуальними правами, що є підставою для застосування ч.9 ст. 129 ГПК України;
- висновок суду про відсутність доказів необхідності залучення відповідачем для представництва його інтересів у судових засіданнях адвокатів суперечить ст. ст. 55,59 Конституції України про право на захист та ст. 16 ГПК України, якою встановлено право учасників справи користуватися правничою допомогою;
- адвокат Феденко Л.А. є діючим адвокатом, має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, внесена до Реєстру адвокатів, належним чином підтвердила свої повноваження у вказаній справі та була допущена судом до участі у справі як представник відповідача, а обрання адвокатом способу обліку своєї діяльності в контролюючих органах з метою сплати податків є правом адвоката;
- укладений між відповідачем та адвокатом Феденко Л.А. договір про надання юридичних послуг ( правової допомоги) від 25.12.2021 №29/2020 містить посилання на статус адвоката і скріплений печаткою адвоката, а відображення в такому договорі факту наявності ще і податкового статусу адвоката  не позбавляє його ознак договору, передбаченого ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;
- судом не обгрунтовано  чому саме сума 7  000 грн.  витрат на правничу допомогу  відповідає критеріям розумності та обгрунтованості, з вартості яких саме наданих адвокатами послуг складається ця сума;
- справа належить до категорії складних, з метою спростування доводів позивача представникам відповідача було необхідно в короткий проміжок часу підготувати грунтовну стратегію захисту прав відповідача, проаналізувати безліч нормативно-правових актів, господарські, виконавчі та кримінальні провадження;
- враховуючи складність даної справи та ціну позову ( майже 2,2 млн грн), великий обсяг матеріалів справи та пов`язаних з нею проваджень, обмежений процесуальними вимогами проміжок часу для підготовки позиції відповідача, передбачений п.1.8. Додатку №1 до Договору про надання юридичних послуг ( правової допомоги) №29/2020 від 25.12.2020 розмір винагороди адвокати за позитивне рішення суду у розмірі 5% від ціни позову ( «гонорар успіху») відповідає критерію співмірності в розумінні ст. 126 ГПК України;
- на даний час оплата винагороди адвокату у розмірі 5% ціни позову не здійснена, оскільки рішення суду у даній справі  ще не набуло законної сили;
- позивачем не подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги у розмірі 5% ціни позову та не подано доказів неспівмірності таких витрат;
- суд безпідставно відхилив як докази Додаток №1 до Договору про надання юридичних послуг ( правової допомоги) №29/2020 від 25.12.2020 через описку в одній цифрі номера договору, оскільки такий додаток містить посилання на номер даної справи та підписаний адвокатом Феденко Л.А.
Позивач у відзивах на апеляційні скарги відповідача просить залишити такі без задоволення,  рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 у даній справі скасувати в частині, вказаній у апеляційній скарзі позивача, а додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 30.03.2021 у даній справі – залишити без змін з підстав його законності та обгрунтованості.
Зокрема, позивач зазначає, що:
- суд першої інстанції вірно зазначив, що Договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) №29/2020 від 25.12.2020 укладений відповідачем з ФОП Феденко Л.А., а не з адвокатом;
- вірним є висновок суду про те, що спір у справі виник внаслідок ненадання відповідачем відповіді на вимогу позивача №1-в від 27.08.2020, оскільки якби відповідач повідомив про неотримання ним від третьої особи 213,435 сої за накладною №4 від 02.11.2018, позивач не подавав би позов в частині звернення стягнення на таку сою;
- не можна стягувати з позивача витрати на правову допомогу – «гонорар успіху» як процентну ставку від ціни позову, якщо подання позову щодо звернення стягнення на сою на суму 1  494  045,00 грн. було викликане виключно поведінкою відповідача;
- послання представників відповідача на обмежені терміни підготовки документів пов`язані не з  особливостями справи, а з відносинами з відповідачем, який найняв адвокатів вже на стадії розгляду справи по суті;
- незрозумілим є укладення відповідачем договорів про надання правової допомоги одразу з двома адвокатами, які здійснюють свою діяльність не у Львівській області, та надання такими послуг на суму 5  000 грн., котрі  йменовані « надання послуг за місцем знаходження Клієнта, окрім вартості основної послуги, проїзду та проживання (добові)»;.
- дії представників відповідача спрямовані на збільшення розміру витрат на правову допомогу, оскільки в судовому засіданні 13.01.2021 не було необхідності в участі одразу двох адвокатів, а адвокат Миронова Л.О. з врахуваням розкладу руху поїздів з м. Києва до м. Львова могла спланувати своє відрядження таким чином, щоб не нести зайвих  витрат на проживання у готелі;
- витрати на підготовку клопотань про витребування оригіналів доказів не були необхідними, оскільки не призвели до надання доказів, які мають значення у даній справі;
- відповідач в порушення ч.1 ст. 124 ГПК України не заявив попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат з першою заявою по суті спору.
Автоматизованою системою документообігу суду справу №914/2848/20 розподілено до розгляду головуючому судді Кордюк Г.Т. Введено до складу судової колегії суддів Кравчук Н.М. та Плотніцького Б.Д.
Хід розгляду апеляційних скарг відображений у наявних в матеріалах справи ухвалах Західного апеляційного господарського суду.
В судовому засіданні 19.07.2021, яке відбулось за участю представників обох сторін, судом заслухано доводи та заперечення представників сторін щодо апеляційної скарги позивача та оголошено перерву до 26.07.2021.
В судове засідання 26.07.2021 прибули представники відповідача (в режимі відеоконференції). Позивач участі уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, однак подав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відтак, в судовому засіданні 26.07.2021 судом заслухано доводи та заперечення представників відповідача щодо  апеляційних скарг відповідача та оголошено перерву до 13.09.2021.
В судове  засідання 13.09.2021 прибули представники сторін (в режимі відеоконференції).
Третя особа участі уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ч.1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях.
Відповідно до ч.ч.11-13 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.
Враховуючи наведене, строки розгляду апеляційної скарги та те, що явка учасників справи у судове засідання судом не визнавалася обов`язковою, а третя особа не забезпечила участі уповноваженого представника в жодному судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для  відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.
Представники сторін в судовому засіданні підтримали свої доводи та заперечення, викладені в апеляційних скаргах та у відзивах на апеляційні скарги.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:
Як вбачається з матеріалів справи, 17.05.2018 між ТОВ “Суфле Агро Україна” (кредитор)  та СГ ТОВ “Нива” ( боржник) було підписано товарну аграрну розписку, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ясінським В.Є. та зареєстрована в реєстрі за №931 ( далі – Товарна аграрна розписка №931).
Відповідно до п.1  Товарної аграрної розписки №931 остання встановлює безумовне зобов`язання боржника за розпискою здійснити поставку 500 тонн зерна м`якої пшениці третього класу у строк до 30.08.2018.
Відповідно до п.2 Товарної аграрної розписки №931  товар, що підлягає передачі відповідно до цієї розписки має відповідати за якісними показниками наступним вимогам: вологість – не більше 14,0%, смітна домішка – не більше 2,0%, зернова/олійна домішка – не більше 5,0%, вміст протеїну/білку мінімальний – 11,5%, клейковина мінімальна – 19 %, натура мінімальна – 760 гр/л, число падіння мінімальне – 230 с, пошкоджене клопом черепашкою – не більше 2 %. За всіма іншими показниками застосовуються вимоги ДСТУ 3768:2010 Пшениця. Технічні умови, в частині вимог до якості м”якої пшениці третього класу.
Відповідно до п.7 Товарної аграрної розписки №931   в забезпечення виконання зобов`язань за цією розпискою боржник передає в заставу майбутній урожай пшениці, що вирощується на зазначених у вказаному пункті 281 земельній ділянці загальною площею 100,3383га.  
Після збору врожаю в 2018 році предметом застави в забезпечення зобов`язань за цією розпискою стає все зерно пшениці боржника. У разі недостатності зібраного врожаю для повного погашення за рахунок зерна зобов`язань боржника  за даною аграрною розпискою предметом застави за даною аграрною розпискою стає майбутній врожай будь-якої іншої сільськогосподарської продукції, що вирощується або буде вирощуватись боржником на земельних ділянках, зазначених у пункті 7 даної аграрної розписки, до повного виконання зобов`язань боржника ( п.п.11,12 Товарної аграрної розписки №931).
Інших додаткових забезпечень зобов`язань за аграрною розпискою ( додаткова застава, страхування, порука) не погоджено ( п.15 Товарної аграрної розписки №931).
Відповідно до п.п.16,17 Товарної аграрної розписки №931 така вважається виданою з дати реєстрації в Реєстрі аграрних розписок та діє до повного виконання зобов`язань боржника за нею. Обмеження, встановлені цією розпискою, підлягають реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.
17.05.2018 приватним нотаріусом зареєстровано Товарну аграрну розписку №931  в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна як публічне обтяження. Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна підтверджується внесення реєстраційного запису з наступними параметрами: Тип обтяження: заборона на рухоме майно; Об”єкт обтяження: “інше Розписка встановлює безумовне зобов”язання Боржника за Розпискою здійснити поставку 500 (п”ятсот) тонн зерна м”якої пшениці третього класу у строк до 30 серпня 2018 р. (включно). 2. Товар, що підлягає передачі відповідно до цієї розписки має відповідати за якісними показниками наступним вимогам: 2.1.1 вологість – не більше 14,0%, 2.1.2 смітна домішка – не більше 2,0%, 2.1.3 зернова/олійна домішка – не більше 5,0%, 2.1.4 вміст протеїну/білку мінімальний – 11,5%, 2.1.5 клейковина мінімальна – 19 %, 2.1.6 натура мінімальна – 760 гр/л, 2.1.7 число падіння мінімальне – 230 с, 2.1.8 пошкоджене клопом черепашкою – не більше 2 %. За всіма іншими показниками застосовуються вимоги ДСТУ 3768:2010 Пшениця. Технічні умови, в частині вимог до якості м”якої пшениці третього класу. Відомості про обмеження відчуження: заборона відчужувати. Строк виконання зобов”язання: 30.08.2018 р. Термін дії: 17.05.2023.
Як зазначає позивач, боржник (третя особа у справі) умови  Товарної аграрної розписки №931  виконав в процесі виконавчого провадження лише частково, в об`ємі 42 тонни пшениці 6-го класу за ціною 5050,00 грн. із ПДВ за 1 тонну, вартістю 212 099,83 грн. із ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 5210025467 від 21/12/2018 та  складською квитанцією на зерно № 176 від 21/12/2018.
За твердженням позивача, Товарна аграрна розписка №931 укладена в забезпечення виконання зобов`язань  за договором поставки №1300020283 від 01.01.2018, укладеним між ТОВ “Суфле Агро Україна” та СГ ТОВ “Нива”. Рішенням Господарського суду Львівської області віл 27.02.2019 у справі №914/2188/18, яке набрало законної сили, було встановлено, що борг СГ ТОВ “Нива” за вказаним договором перед ТОВ “Суфле Агро Україна” становив 8  798  029,64 грн.
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 27.04.2020 у справі №903/975/19 про банкрутство СГ ТОВ “Нива” визнано кредиторські вимоги  ТОВ “Суфле Агро Україна” на загальну суму 9 869 809,62 грн. та зобов`язано розпорядника майна включити вимоги до реєстру вимог кредиторів, зокрема, 2 187 900, 17 грн. - як такі, що забезпечені заставою майна боржника та підлягають позачерговому погашенню (за невиконаною аграрною розпискою).
Як зазначає позивач, із матеріалами кримінального провадження  №12018140220000438 він  довідався про існування: накладної № 9 від 10.09.2018 про передачу третьою особою 131,455 тонн пшениці для відповідача на суму 645 181,14 грн., включаючи ПДВ; накладної № 4 від 02.11.2018 про “погашення заборгованості” СГ ТОВ “Нива” шляхом передачі 213,435 тонн сої для відповідача на суму 1 792 854,00 грн., включаючи ПДВ; протоколу допиту свідка ( ОСОБА_1 , бенефіціарного власника третьої особи), який зазначав про те, що на адресу відповідача передано вказані об`єми пшениці та сої “із врожаю 2018 року”.
З огляду на наведене позивач звернувся до відповідача з  вимогою № 1-в від 27.08.2020, у якій просив поставити йому 131,455 тонн пшениці та 213,435 тонн сої, які є предметом застави за Товарною аграрною розпискою №931, шляхом переоформлення права власності на зерно на зерновому складі, для чого направити позивачу для підписання варіант договору зберігання відповідача, чи запропонувати інший можливий варіант поставки, або відшкодувати на користь позивача вартість сільськогосподарської продукції, яка є предметом застави за Товарною аграрною розпискою №931 та була неправомірно відчужена третьою особою, або надати свої пропозиції задоволення вимог позивача, як кредитора, заставне майно якого незаконно відчужено третьою особою відповідачу. 
Відповідач відповіді на вказану вимогу не надав.
Вказані обставини слугували підставою для звернення ТОВ “Суфле Агро Україна” з позовом у даній справі.
В процесі розгляду справи відповідач не заперечував факту поставки йому  третьою особою зерна пшениці по накладній № 9 від 10.09.2018, однак зазначав, що така поставка здійснена на підставі Форвардного контракту № 22.06.2018 від 22.06.2018, отримана пшениця  оплачена відповідачем згідно платіжного доручення № 6262 від 27.06.2018  та  не є заставним майном за Товарною аграрною розпискою №931. 
Факт придбання у третьої особи 213,435 тонн сої відповідач заперечив, зазначав про необхідність витребування оригіналу накладної № 4 від 02.11.2018, оскільки у позовній заяві позивач вказував на отримання копії такої під час ознайомлення із матеріалами кримінального провадження та відсутність її оригіналу у позивача. 
Відповідно до листа Кам”янка-Бузького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області № 577 від 28.01.2021, наданого у відповідь на адвокатський запит № 8 від 20.01.2021 про надання оригіналу накладної № 4 від 02.11.2018 для огляду у судовому засіданні у справі № 914/2848, у матеріалах кримінального провадження № 12018140220000438 від 21.09.2018  наявна світлокопія накладної № 4 від 07.11.2018, а не її оригінал. 
Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 у даній справі у задоволенні позову відмовлено повністю та покладено на позивача витрати зі сплати судового збору за розгляд справи судом першої інстанції. Окрім того, частково задоволено заяву відповідачам про розподіл судових витрат та присуджено  до стягнення  з  позивача на користь відповідача 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 30.04.2021 у даній справі відмовлено у задоволенні заяви ТОВ “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод” про стягнення  витрат на правничу допомогу в розмірі 109 395,01 грн. 
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції у даній справі в частині відмови у задоволенні позову щодо звернення стягнення на 131, 455 тонн пшениці.
Відповідач не погодився з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції у даній справі в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, в межах доводів та вимог апеляційних скарг колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:
Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відносини, що виникають під час оформлення, видачі, обігу, виконання аграрних розписок регулюються Законом України “Про аграрні розписки”. Цей Закон визначає порядок їх реєстрації та спрямований на створення правових, економічних, організаційних умов функціонування цих документів.
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про аграрні розписки” аграрна розписка - це товаророзпорядчий документ, що фіксує безумовне зобов`язання боржника, яке забезпечується заставою, здійснити поставку сільськогосподарської продукції або сплатити грошові кошти на визначених у ньому умовах.
Боржник за аграрною розпискою - це особа, яка видає аграрну розписку для оформлення свого зобов`язання здійснити поставку сільськогосподарської продукції або сплатити грошові кошти на визначених в аграрній розписці умовах.
Кредитор за аграрною розпискою - це фізична чи юридична особа, яка надає грошові кошти, послуги, поставляє товари, виконує роботи як зустрічне зобов`язання за договором, за яким боржник за аграрною розпискою видає їй аграрну розписку, наділяючи правом вимагати від нього належного виконання зобов`язань, а також фізична чи юридична особа, яка отримала права кредитора за аграрною розпискою від іншого кредитора за аграрною розпискою у спосіб, не заборонений законом.
Відповідно до ст. 3 Закону України “Про аграрні розписки” товарна аграрна розписка - це аграрна розписка, що встановлює безумовне зобов`язання боржника за аграрною розпискою здійснити поставку узгодженої сільськогосподарської продукції, якість, кількість, місце та строк поставки якої визначені аграрною розпискою.
Відповідно до ч.ч.2-4 ст. 4 Закону України “Про аграрні розписки” товарна аграрна розписка має містити, зокрема,  такі обов`язкові реквізити: предмет - зобов`язання здійснити поставку сільськогосподарської продукції, визначення її кількості та якості. Формули перерахунку кількості сільськогосподарської продукції у разі поставки сільськогосподарської продукції іншої якості; опис предмета застави, у тому числі інформація щодо кількості заставленого рухомого майна, кадастрового номера, місця розташування, правовстановлюючих документів на земельні ділянки, на яких вирощується заставлений майбутній врожай сільськогосподарської продукції. Боржник та кредитор можуть домовитися про включення до тексту товарної аграрної розписки додаткових умов, що не суперечать положенням цього Закону. Документ, що не відповідає вимогам цієї статті, не є аграрною розпискою.
Частиною 1 статті 7 Закону України “Про аграрні розписки” передбачено, що аграрна розписка встановлює забезпечення виконання зобов`язань боржника за аграрною розпискою заставою його майбутнього врожаю. Предметом такої застави може бути виключно майбутній врожай сільськогосподарської продукції.
Згідно з ч.3 ст.7 Закону України “Про аграрні розписки” на день збору врожаю предметом застави стає відповідна кількість зібраної сільськогосподарської продукції.   Обов`язок доведення походження зібраної сільськогосподарської продукції покладається на боржника.
Відповідно до  ч.8 ст.7 Закону України “Про аграрні розписки” у разі недостатності зібраного врожаю для повного погашення за рахунок такої сільськогосподарської продукції зобов`язань боржника за аграрною розпискою предметом застави за аграрною розпискою стає майбутній врожай будь-якої іншої сільськогосподарської продукції, що вирощується або буде вирощуватися боржником за аграрною розпискою на земельній ділянці, на якій до цього вирощувалася сільськогосподарська продукція, майбутній врожай якої був предметом застави за аграрною розпискою, до повного виконання зобов`язань боржника за аграрною розпискою, якщо інше не встановлено за домовленістю сторін аграрної розписки.
Згідно з ч.4 ст. 13 Закону України “Про аграрні розписки” у  разі відчуження боржником за аграрною розпискою майна, що є предметом застави за аграрною розпискою, будь-якій третій особі до виконання зобов`язань за аграрною розпискою, кредитор за аграрною розпискою має право задовольнити свої вимоги до боржника за аграрною розпискою за рахунок такого чи іншого майна такої третьої особи, після чого в неї виникає право регресної вимоги до боржника за аграрною розпискою.
Відповідно до ст.9 Закону України “Про аграрні розписки” аграрна розписка видається окремо на кожний вид сільськогосподарської продукції, визначений родовими або індивідуальними ознаками. Товарна аграрна розписка може видаватися на кожен погоджений боржником та кредитором обсяг поставки узгодженої сільськогосподарської продукції. Під час видачі аграрна розписка підлягає нотаріальному посвідченню в порядку, передбаченому  Законом України "Про нотаріат"  для правочинів, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відомості про аграрну розписку в момент її посвідчення вносяться до Реєстру аграрних розписок особою, яка вчиняє нотаріальні дії. Відомості про предмет застави за аграрною розпискою вносяться до Державного реєстру обтяжень рухомого майна особою, яка вчиняє нотаріальні дії, в момент нотаріального посвідчення аграрної розписки. У разі наявності додаткового забезпечення аграрної розписки інформація про таке забезпечення може вноситися до відповідних реєстрів згідно із законодавством. Аграрна розписка вважається виданою з дня її реєстрації в Реєстрі аграрних розписок.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.
Звертаючись до суду першої інстанції з позовом у даній справі, позивач стверджував, що третя особа – боржник за Товарною аграрною розпискою №931 не виконав своїх зобов`язань перед кредитором за такою розпискою,  натомість відчужив майно, що є предметом застави (зокрема, передав за накладною №9 від 10.09.2018 131,455 тонн пшениці), відповідачу. З огляду на наведене та з врахуванням  ч.4 ст. 13 Закону України “Про аграрні розписки” позивач вважає, що має право задовольнити свої вимоги до третьої особи за Товарною аграрною розпискою №931 за рахунок майна відповідача, зокрема, 131,455 тонн пшениці.
Покликання суду першої інстанції на те, що у кредитора виникає право на задоволення своїх вимог за аграрною розпискою у разі відсутності в натурі предмета застави на підставі ч. 3 ст. 13 Закону України “Про аграрні розписки” лише за рахунок іншого майна боржника, а не майна третіх осіб, однак відповідач не є боржником за аграрною розпискою, є безпідставним оскільки ч.4 ст. 13 Закону України “Про аграрні розписки” передбачено право кредитора за аграрною розпискою задовольнити свої вимоги до боржника за аграрною розпискою за рахунок майна третьої особи, якій боржник за аграрною розпискою відчужив майно, що є предметом застави за аграрною розпискою.
Відтак, з врахуванням предмета та підстав позову, а також вимог апеляційної скарги позивача, при вирішенні даного спору суду необхідно встановити, що передані третьою особою  відповідачу  за накладною №9 від 10.09.2018 131,455 тонн пшениці м`якої (ДСТУ 3768:2010), некласної, є заставним майном за Товарною аграрною розпискою №931.
Як зазначалось вище, наявним в матеріалах справи Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна підтверджується внесення реєстраційного запису за Товарною аграрною розпискою №931 з наступними параметрами: Тип обтяження: заборона на рухоме майно; Об”єкт обтяження: “інше Розписка встановлює безумовне зобов”язання Боржника за Розпискою здійснити поставку 500 (п”ятсот) тонн зерна м”якої пшениці третього класу у строк до 30 серпня 2018 р. (включно). 2. Товар, що підлягає передачі відповідно до цієї розписки має відповідати за якісними показниками наступним вимогам: вологість – не більше 14,0%, смітна домішка – не більше 2,0%, зернова/олійна домішка – не більше 5,0%, вміст протеїну/білку мінімальний – 11,5%, клейковина мінімальна – 19 %, натура мінімальна – 760 гр/л, число падіння мінімальне – 230 с, пошкоджене клопом черепашкою – не більше 2 %. За всіма іншими показниками застосовуються вимоги ДСТУ 3768:2010 Пшениця. Технічні умови, в частині вимог до якості м”якої пшениці третього класу. Відомості про обмеження відчуження: заборона відчужувати. Строк виконання зобов”язання: 30.08.2018 р. Термін дії: 17.05.2023.
Отже, 131, 455 тонн пшениці м`якої (ДСТУ 3768:2010), некласної, які відчужено третьою особою відповідачу у справі, не є ні об”єктом обтяження, ні частиною об”єкта обтяження за Товарною аграрною розпискою № 931, зареєстрованою в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідно до Витягу про реєстрації № 55724413.
Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач покликається на п.п.7,11 Товарної аграрної розписки №931 та те, що 131, 455 тонн пшениці безумовно є предметом застави, оскільки зібрані на земельних ділянках, визначених у п. 7 Товарної аграрної розписки №931. На підтвердження вказаної обставини, позивач зазначає, що усі земельні ділянки, на яких третя особа вирощувала сільськогосподарську продукцію або були перелічені у аграрних розписках третьої особи № 931 від 17.05.2018  та № 933 від 17.05.2018, або на них вирощувався соняшник. Ні відповідач, ні третя особа не довели, що пшениця була зібрана на інших земельних ділянках, ніж ті, що вказані в Товарній  аграрній розписці №931, або ж була додатково придбана третьою особою для продажу відповідачу.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що норми п. 11 Товарної аграрної розписки №931 в частині умови про те, що предметом застави в забезпечення зобов”язань за цією аграрною розпискою стає все зерно пшениці боржника суперечать приписам ч. 3 ст. 7 Закону України “Про аграрні розписки”, відповідно до якої на день збору врожаю предметом застави стає відповідна кількість зібраної сільськогосподарської продукції. 
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Однак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що 131, 455 тонн пшениці, передані третьою особою відповідачу за накладною №9 від 10.09.2018,  були  зібрані із земельних ділянок зазначених в п.7 Товарної аграрної розписки №931, оскільки як зазначає сам позивач відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у користуванні третьої особи перебувало близько 500 земельних ділянок, в той час як у  Товарній аграрній розписці №931 зазначено 281 земельну ділянку. Доводи позивача про те, що всі інші земельні ділянки були перелічені у аграрній розписці третьої особи № 931 від 17.05.2018   або на них вирощувався соняшник грунтуються на припущеннях та обрахунку середньої врожайності соняшника у регіоні.
Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України “Про аграрні розписки” кредитор за аграрною розпискою має право самостійно або із залученням третіх осіб здійснювати моніторинг майбутнього врожаю сільськогосподарської продукції, що є предметом застави за його аграрною розпискою. Моніторинг може здійснюватися протягом всього строку дії застави майбутнього врожаю сільськогосподарської продукції, якщо інше не встановлено за домовленістю сторін аграрної розписки.
Частино 3 статті 8 Закону України “Про аграрні розписки” передбачено, що після збору врожаю моніторинг здійснюється шляхом спостереження за зібраною сільськогосподарською продукцією з можливістю доступу до місць її зберігання.
Пунктом 9  Товарної аграрної розписки №931 передбачено, що кредитор має права на моніторинг майбутнього врожаю у відповідності до Закону України «Про аграрні розписки».
Суд  зазначає, що здійснення моніторингу є правом, а не обов`язком кредитора за аграрною розпискою, а нереалізація ним свого права не може бути підставою для обмеження його прав передбачених ст. 13 Закону України “Про аграрні розписки”. Однак, в даному випадку факт зібрання сільськогосподарської продукції з земельних ділянок, які зазначені в п.7 Товарної аграрної розписки №931 має бути доведений саме позивачем, оскільки відповідач не є стороною аграрної розписки.
За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність  правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, не можуть слугувати підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду.
Відтак у задоволенні апеляційної скарги ТОВ “Суфле Агро Україна” слід відмовити, а  сплачений позивачем судовий збір за подання  апеляційної скарги залишити за позивачем в порядку ст.ст.129, 282 ГПК України.
Щодо апеляційних скарг відповідача - ТОВ  “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод”, суд апеляційної інстанції зазначає наступне:
Пункт 12 ч. 3  ст. 2 ГПК України  визначає однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються  у разі відмови в позові - на позивача.
Статтею 123 ГПК України  передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1 та 2  статті 126 ГПК України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;  2)  розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги,  встановлюється  згідно з умовами договору  про надання правничої допомоги  на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частиною 3  статті 126 ГПК України  для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом,  та  здійснених ним витрат,  необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як вбачається з матеріалів справи,  під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем подано заяву про розподіл судових витрат -  стягнення з відповідача 70 185 грн.  понесених судових витрат на професійну правничу допомогу з детальним описом  наданих послуг адвокатом Феденко Л.А. на суму 52  552 грн. та адвокатом Мироновою Л.О. на суму 17  633 грн.
До вказаної заяви відповідачем додано:
- Договір №29/2020 про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 25.12.2020, укладений між відповідачем та ФОП Феденко Л.А. , яка має право на заняття адвокатською діяльністю згідно свідоцтва №ЗП001670 від 30.05.2018. Відповідно до п.3.1. вказаного договору загальна сума такого дорівнює сукупній вартості юридичних послуг в національній валюті згідно прайсу на юридичні послуги (правову допомогу) Додаток №1 до Договору та акту виконаних послуг;
-  Додаток №1 до Договору про надання правової допомоги №26/2020 від 25.12.2020 – Прайс на юридичні послуги по справі №914/2848/20 ФОП Адвоката Феденко Л.А.;
- підписані та скріплені відтисками печаток відповідача та адвоката Феденко Л.А. Акти про надання юридичних послуг ( правової допомоги) до Договору про надання правової допомоги №29/2020 від 25.12.2020, в яких зафіксовано вид наданих адвокатом Феденко Л.А. послуг та їх вартість, що узгоджується з Прайсом: №1 від 11.01.2021 на суму 30  000 грн, №2 від 29.01.2021 на суму 10  252,46 грн, №3 від 18.02.2021 на суму 12  300 грн., а також відповідні  рахунки-фактури;
- Договір про надання правничої допомоги від 28.12.2020, укладений між відповідачем і адвокатом Мироновою Л.О. Відповідно до п.5.1. вказаного договору вартість наданої правової допомоги за цим Договором  визначається у окремій додатковій угоді, яка є невід`ємною частиною цього договору і свідчить про виконання сторонами своїх зобов`язань;
- Додаткову угоду №1 до Договору про надання правничої допомоги від 28.12.2020, в якій сторонами погоджено зміст юридичних послуг та їх вартість, а також умову про додаткову оплату адвокату ( в т.ч. на умовах компенсації) проїзду до місця призначення, проживання та добових;
- підписані та скріплені відтисками печаток відповідача та адвоката Миронової Л.О. Акти до Договору про надання правничої допомоги від 28.12.2020, в яких зафіксовано вид наданих адвокатом послуг та їх вартість, що узгоджується з Додатковою угодою: від 15.01.2021 на суму 9 003 грн, від 11.02.2021 на суму 8 630 грн, а також відповідні  рахунки-фактури;
-  документи, які підтверджують зазначені в актах витрати адвоката Миронової Л.О. на проїзд та проживання в готелі;
- платіжні доручення, якими підтверджується оплата відповідачем на користь адвоката Феденко Л.А. коштів в сумі  52  552 грн. та на користь адвоката Миронової Л.О. коштів на  суму 17  633 грн.
Окрім того, вказаною заявою відповідач також повідомив суд про те, що ним буде подано заяву про стягнення з позивача гонорару адвоката в розмірі 5% від суми позову відповідно до п.1.8. Додатку до договору від 25.12.2020 №29/2020.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 у даній справі частково задоволено заяву відповідачам про розподіл судових витрат та присуджено  до стягнення  з  позивача на користь відповідача 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
22.03.2021 до суду від відповідача поступила заява про розподіл судових витрат, а саме стягнення з позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 109 395,01 грн. (обумовлений в п.1.8. додатку до договору від 25.12.2020 №26/2020, укладеного між відповідачем та адвокатом Феденко Л.А., гонорар адвоката в розмірі 5% від суми позову у зв`язку з відмовою у задоволенні позову).
Додатковим рішенням Господарського суду Львівської області від 30.04.2021 у даній справі у задоволенні вказаної заяви ТОВ “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод” відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовані, зокрема, положеннями ч.9 ст. 129 ГПК України та тим, що: спір у справі виник внаслідок ненадання відповідачем відповіді на вимогу позивача № 1-в від 27.08.2020;  складність розгляду справи та тривалість її розгляду у значній мірі зумовлена поведінкою відповідача та його неправильними діями, оскільки лише після закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті відповідач уклав договори про  надання професійної правничої допомоги  та подав додаткові пояснення з новими доказами та додатковими підставами заперечень проти позову, заяви та клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів та про витребування судом оригіналів доказів (які не завжди були належно мотивованими). Такі дії відповідача зумовлювали необхідність надання судом можливості іншим учасникам справи подати свої міркування, доводи та заперечення щодо заяв і клопотань відповідача.
Відповідно до ч.9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Відповідно до  ст.42 ГПК України  учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.
Згідно положеннями частини першої, другої і третьої  статті 43 ГПК України  учасники процесу та їх представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Обов`язок добросовісного користування процесуальними правами передбачає їх використання не на шкоду іншим учасникам, а також не всупереч завданням господарського судочинства.
  Під зловживанням процесуальними правами, слід розуміти особливу форму господарського процесуального правопорушення, тобто умисні, недобросовісні дії учасників господарського процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав учасників судового процесу та їх представників, та перешкоджанням діяльності суду по справедливому та своєчасному розгляду і вирішенню господарської справи.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частина четверта  статті 43 Господарського процесуального кодексу України).
Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню для осіб, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.
Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 12.08.2019 у справі №905/945/18.
Поняття неправильних дій сторони процесуальним  законом  не визначено. 
Разом з тим, висновок суду про зловживання учасником судового процесу процесуальними правами або виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони не повинен ґрунтуватися на припущеннях та повинен бути належним чином обґрунтованим.
Покликання суду першої інстанції на те, що спір у справі виник внаслідок ненадання відповідачем відповіді на вимогу позивача № 1-в від 27.08.2020 суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, оскільки жодним нормативно-правовим актом не передбачено такого  обов`язку.
Як вбачається з матеріалів справи спір у даній справі виник у зв`язку з невиконанням третьою особою своїх зобов`язань перед позивачем за Товарною аграрною розпискою №931. Відповідач не був стороною такої аграрної розписки, однак позивач звернувся з позовом у даній справі на підставі ч.4 ст. 13 Закону України «Про аграрні розписки», оскільки вважав, що третя особа відчужила відповідачу майно, яке було предметом застави за Товарною аграрною розпискою №931. Водночас суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відтак, суд апеляційної інстанції не вважає, що спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій відповідача.
Окрім того, судом першої інстанції не обгрунтовано належним чином, що відповідач чи його представники зловживали процесуальними правами, з матеріалів справи не вбачається, що відповідачем подавались скарги, заяви, клопотання, які  визнавались зловживанням процесуальними правами та були залишені без розгляду або повернуті судом першої інстанції на підставі ст. 43 ГПК України.
Подання відповідачем та його представниками  пояснень, доказів, заяви та клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів та про витребування судом оригіналів доказів, про які зазначив суд першої інстанції, є правом сторони спрямованим на спростування позиції та не може розцінюватись як зловживання процесуальними правами. Окрім того, суд першої інстанції при вирішенні спору надав оцінку поданим відповідачем запереченням та доказам на спростування позиції  позивача та дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.
З огляду на викладене вище в сукупності, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування ч.9 ст. 129 ГПК України.
Щодо покликання суду першої інстанції на те, що  адвокатом Феденко Л.А. долучено до матеріалів справи ордер, який не відповідає вимогам п. 12.3. Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, а договір № 29/2020 від 25.12.2020 укладено відповідачем з ФОП Феденко Л.А., суд апеляційної інстанції зазначає наступне:
Згідно з положеннями  статті 59 Конституції України  кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст.1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1  ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.
За змістом  ст. 60 ГПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Згідно з п.4 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 N41 (далі – Положення), ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням.
Пунктом 12 Положення передбачено реквізити, які повинен містити ордер.
Наявний в матеріалах справи договір № 29/2020 від 25.12.2020  про надання юридичних послуг ( правової допомоги) укладений відповідачем з ФОП  Феденко Л.А., яка є адвокатом та скріплений відтиском печатки адвоката. Статус Федеденко Л.А. як адвоката підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП001670 від 30.05.2018. Вказаний договір за своїм змістом відповідає положенням ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а відображення в такому договорі факту наявності ще і податкового статусу адвоката  не може бути підставою для відмови у відшкодуванні відповідачу понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.
Щодо наявного в матеріалах справи ордеру на надання правової допомоги відповідачу адвокатом Феденко Л.А. Серія АР №1019643 від 04.01.2021, суд зазначає, що такий справді не відповідає  вимогам п. 12.3. Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, оскільки в ньому не зазначено номера та дати договору про надання правової допомоги. 
Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки ордер підтверджує повноваження адвоката як представника, відповідність такого вимогам Положення повинна оцінюватись судом на стадії допуску такого представника до участі у справі, а не на стадії вирішення питання про відшкодування стороні понесених нею судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Феденко Л.А. була допущена судом до участі у справі як представник відповідача, зокрема була присутня та надавала свої пояснення в судових засіданнях 13.01.2021 та 24.02.2021.
За наведених обставин, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним наведені вище покликання суду першої інстанції як на підставу для  відмови у стягненні з позивача понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.30  ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до п.5.1 Договору про надання правничої допомоги від 28.12.2020, укладеного між відповідачем і адвокатом Мироновою Л.О., вартість наданої правової допомоги за цим Договором  визначається у окремій додатковій угоді. Додатковою угодою №1 до Договору про надання правничої допомоги від 28.12.2020 сторонами погоджено зміст юридичних послуг та їх вартість.
Відповідно до п.3.1.  Договору  №29/2020 про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 25.12.2020, укладеного між відповідачем та ФОП Феденко Л.А. , загальна сума такого дорівнює сукупній вартості юридичних послуг в національній валюті згідно прайсу на юридичні послуги (правову допомогу) Додаток №1 до Договору та акту виконаних послуг.
Додатком №1 до Договору про надання правової допомоги №26/2020 від 25.12.2020  сторони погодили Прайс на юридичні послуги по справі №914/2848/20 Адвоката Феденко Л.А., в тому числі розмір винагороди за позитивне рішення суду ( ухвалення судового рішення про повну або часткову відмову у позові) – 5% від ціни позову ( вартості майна) ухваленого на користь клієнта.
Покликання суду першої інстанції на те, що витрати на правничу допомогу заявлені на підставі Додатку № 1 до Договору про надання правової допомоги № 26/2020 від 25.12.2020, однак в матеріалах справи наявний Договір № 29/2020 від 25.12.2020, суд апеляційної інстанції вважає надмірним формалізмом, оскільки вказаний додаток підписаний та скріплений відтисками печаток відповідача та адвоката Феденко Л.А. і становить собою погодження між сторонами договору вартості юридичних послуг по даній справі №914/2848/20. 
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Згідно з висновком  Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18відповідна сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою ( "гонорар успіху"), є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат, що підлягають розподілу. 
Водночас, вирішення питання про відшкодування таких витрат має відбуватись в порядку, передбаченому наведеними вище статтями  126,  129 ГПК України.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі  статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Частина четверта  статті 126 ГПК України  передбачає, що    розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
  За частиною п`ятою  статті 129 ГПК України  під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які  мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята  статті 126 ГПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, у розумінні положень частини 5  статті 126 Господарського процесуального кодексу України  зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6  статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Аналогічна позиція викладена у  постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.11.2019 у справі №902/347/18.
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої  статті 126 ГПК України  можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях  статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у  статті 43 Конституції України.
Аналогічна позиція викладена у  постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач не заявляв  клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, однак подавав заперечення на заяви відповідача про розподіл судових витрат, якими просив  відмовити у задоволенні таких заяв у повному обсязі на підставі ч.9 ст. 129 ГПК України. Зазначав про те, спір у даній справі виник у зв`язку з ненаданням відповідачем відповіді на претензію позивача, відповідач та його представники недобросовісно користувались процесуальними правами, вчиняли дії, спрямовані на затягування розгляду справи.
Однак, такі доводи позивача спростовані судом апеляційної інстанції вище.
Окрім того, позивач зазначав про неподання відповідачем попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, що є підставою для відмови у відшкодуванні судових витрат відповідно до ст. 124 ГПК України.
З даного приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з ч.ч.2, 3  ст.124 ГПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Отже правова конструкція вказаних норм свідчить про те, що відмова у відшкодуванні відповідних судових витрат у випадку неподання стороною попереднього розрахунку їхньої суми є правом суду, а не його обов`язком, тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх відшкодуванні.
Заперечуючи проти стягнення «гонорару успіху» позивач також покликався на відсутність доказів здійснення відповідачем відповідної оплати адвокату.
Однак,  за змістом п. 1 ч. 2 ст.  126, ч. 8 ст.  129 ГПК України  розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2    статті 126 цього Кодексу).
Аналогічна позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №    922/445/19.
Враховуючи все викладене вище в сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір заявлених відповідачем до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу з 70  185 грн. до 7  000 грн. та відмовив у стягненні 109  395,01 грн. витрат на правову допомогу ( «гонорар успіху»).
Відтак, апеляційні скарги ТОВ “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод” слід задоволити, рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 у даній справі  в частині розгляду заяви відповідача про розподіл судових витрат  та  додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 30.03.2021 у даній справі скасувати, прийняти нові рішення, якими заяви відповідача про розподіл судових витрат задоволити повністю. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач сплатив судовий збір за подання апеляційних скарг: на рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 у даній справі у розмірі 3 405 грн., що підтверджується  платіжним дорученням №754 від 19.04.2021; на додаткове  рішення Господарського суду Львівської області від 30.03.2021 у даній справі у розмірі 3 405 грн., що підтверджується  платіжним дорученням №1642 від 05.05.2021.
Однак, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено у  Законі України "Про судовий збір".
При цьому, Законом України "Про судовий збір" не передбачено ставки судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції.
Відповідно до пп. 4 п. 2 ч. 2  ст. 4 Закону України "Про судовий збір"  за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду справляється судовий збір у розмірі 150 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Відповідно до п. 5 ч. 2  ст. 3 Закону України "Про судовий збір"     судовий збір не справляється за подання заяви про винесення додаткового судового рішення.
Необхідною умовою для обчислення та сплати судового збору за подання апеляційної скарги, у разі оскарження додаткового рішення, є встановлення та віднесення предмета оскарження до об`єктів справляння судового збору та ставка цього платежу, що підлягала сплаті при поданні заяви про прийняття додаткового рішення.
Тобто для визначення розміру судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове судове рішення необхідно встановити ставку, що підлягала сплаті при поданні заяви про прийняття додаткового рішення.
Оскільки за нормами п. 5 ч. 2  ст. 3 Закону України "Про судовий збір"     судовий збір не справляється за подання заяви про винесення додаткового судового рішення, тобто ставка за подання відповідної заяви, з якої розраховується судовий збір, відсутня, суд апеляційної інстанції вважає, що і за подання апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції судовий збір не сплачується.
Відповідно до ч.4 ст. 6 Закону України "Про судовий збір"  якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).
Оскільки відповідач оскаржив рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 у даній справі в частині відмови в стягнення з позивача 63   185 грн. судових витрат на правничу допомогу, судові витрати не є позовними вимогами та за їх заявлення не сплачується судовий збір, суд вважає, що і за подання апеляційної скарги відповідача на рішення суду  від 11.03.2021 у даній справі судовий збір не сплачується.
Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Керуючись ст.ст. 129, 244, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, -

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:
1. У задвоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Суффле Агро Україна” на рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 у справі №914/2848/20 відмовити.
2. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод” на рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 та на додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 30.03.2021  у справі №914/2848/20 задоволити.
3. Рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 у справі №914/2848/20 в частині розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод” (вхідний номер суду 4315/21 від 25.02.2021) скасувати та прийняти в цій частині нове рішення.
Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод”  про розподіл судових витрат (вхідний номер суду 4315/21 від 25.02.2021) задоволити повністю.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Суффле Агро Україна” (30068, Хмельницька область, Славутський район, село Крупець, вул. Богдана Хмельницького, 43, код ЄДРПОУ 34863309) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод” (80400, Львівська область, Кам”янка-Бузький район, м. Кам”янка-Бузька, вул. Шевченка, буд. 129 А, код ЄДРПОУ 34219437) 70  185 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
4. В решті рішення Господарського суду Львівської області від 11.03.2021 у справі №914/2848/20 залишити без змін.
5. Додаткове рішення Господарського суду Львівської області від 30.03.2021  у справі №914/2848/20 скасувати та прийняти нове рішення.
Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод”  про розподіл судових витрат (вхідний номер суду 1179/21 від 22.03.2021) задоволити повністю.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Суффле Агро Україна” (30068, Хмельницька область, Славутський район, село Крупець, вул. Богдана Хмельницького, 43, код ЄДРПОУ 34863309) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Кам`янка-Бузький комбікормовий завод” (80400, Львівська область, Кам”янка-Бузький район, м. Кам”янка-Бузька, вул. Шевченка, буд. 129 А, код ЄДРПОУ 34219437) 109  395,01 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
6. На виконання постанови Господарському суду Львівської області видати накази.
7. Постанова набирає законної сили з моменту  прийняття.
8. Порядок і строк оскарження встановлені ст.ст. 288-289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                                           Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                                 Кравчук Н.М.

        Суддя                                                                                                 Плотніцький Б.Д.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 20.09.2021