ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6856/21 Справа № 212/2221/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Бондар Я.М.
суддів -Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони:
позивач-ОСОБА_1 
відповідач-Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2021 року, ухваленого суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 травня 2021 року,-
ВСТАНОВИВ:
У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «Кривбасзалізрудком»), про стягнення моральної шкоди у зв`язку із ушкодження здоров`я через професійні захворювання.
В обґрунтування позову зазначив, що, працюючи на ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» з 29.07.2002р. по 05.03.2021р. спочатку акумуляторником, з 05.11.2007р. по 13.01.2016р. працював помічником, а потім машиністом екскаватора в залізничному цеху №4 управління залізничного транспорту з правом на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №2. 
15.01.2019р. за станом здоров`я був переведений в санаторій-профілакторій слюсарем-електриком. 
05.03.2021 року звільнився з підприємства за власним бажанням. 
Внаслідок праці у шкідливих умовах отримав професійні захворювання: Радикулопатія попереково-крижова та шийна білатеральна з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), деформуючого остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових і колінних суглобів; Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група А. Легенева недостатність першого-другого ступеня. 
Висновком МСЕК від 11.03.2021 року позивачу первинно встановлено 60 % (40% радікулопатія, 20% - ХОЗЛ) втрати професійної працездатності, а також встановлено ІІІ групу інвалідності. 
Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, чим йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення звичного способу життя, потреба додаткових зусиль для організації життя, порушенням нормальних життєвих зв`язків, внаслідок неможливості вести активне життя. 
Розмір завданої моральної шкоди оцінює в 204000 грн., які просив суд стягнути з відповідача.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди у зв`язку із ушкодження здоров`я через професійні захворювання задоволені частково.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок, без врахування податку з доходу фізичних осіб.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судові витрати в розмірі 1800,00 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі, відповідач Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» (28.05.2021 рішенням загальних зборів Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» змінено найменування на Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»), посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування з ухваленням нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачеві ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.
При цьому, скаржник зазначає, що суд не надав належної оцінки тому факту, що в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14.01.2021 року члени комісії виклали окрему думку, про те, що підприємство, як роботодавець не вино у виникненні у позивача професійних захворювань, оскільки умови праці не створювались Управлінням залізничного транспорту, а є наслідком недосконалості робочого місця та конструктивних недоліків екскаватора, в результаті чого на робочому місці параметри шкідливих факторів перевищували граничнодопустимий рівень. Відповідач вважає, що відповідальність за виникнення у позивача професійних захворювань лежить безпосередньо на ньому самому.
Окремо, звертає увагу на те, що в провадженні СВ Покровського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області є кримінальне провадження за ч.1 ст.366 КК України порушене за заявою Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області щодо службових осіб ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини», які вносять завідомо неправдиві дані до офіційних документів – медичних висновків лікарсько-експертної комісії про наявність хронічних професійних захворювань у працівників гірничорудних підприємств м.Кривого Рогу. Вказують, що в рамках цього кримінального провадження проводилася перевірка документів на підставі яких ОСОБА_2 встановлено факт виникнення професійних захворювань, що свідчить про сумнівність відомостей зазначених у цих медичних документах.
Окрім того, відповідач вказує на те, що позивачем навмисно завищено показник стажу його роботи на підприємств відповідача, що не було враховано судом першої інстанції під час ухвалення судового рішення.
Скаржник зазначає, що покладення обов`язку відшкодування моральної шкоди на підприємство відповідача за відсутності всіх складових цивільно-правової відповідальності, зокрема наявності вини, суперечить нормам чинного законодавства, а саме: приписам Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 та статті 1167 ЦК України.
Відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується виключно на доводах позивача, при цьому, належне обґрунтування відхилення доводів іншої сторони та доказів відповідача, судом не наведено, що ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення.
Скаржник вважає недоведеним позивачем факт спричинення йому моральної шкоди, оскільки суду не надано висновків медичних установ, які підтверджують факт перенесення позивачем моральних страждань.
Позивач наголошує на тому, що розмір моральної шкоди, стягнутої судом з відповідача на користь позивача визначено без урахування засад розумності, виваженості та справедливості.
Також відповідач, посилаючись на положеннями Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», зазначив, що стягнута судом моральна шкода на користь позивача в розмірі 180 000грн. стягнута без утримання податку з доходу фізичних осіб, що є порушенням норм чинного законодавства.
Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, збільшивши розмір моральної шкоди до 204 000 грн., тобто до заявлених у позові вимог.
Позивач вважає, що суд першої інстанції при визначені розміру відшкодування моральної шкоди не врахував всіх обставин отримання ним професійних захворювань, а саме: ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 60%, з яких 40% по радикулопатії та 20% ХОЗЛ, встановлення третьої групи інвалідності, що призвело до зміни звичайного образу життя. Вказує, що внаслідок отриманих професійних захворювань він позбавлений можливості належним чином забезпечувати себе і свою родину, вимушений постійно проходити курси лікування.
Відзиви на апеляційні скарги сторін не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, тоді як апеляційна скарга відповідача не може бути задоволена з огляду на таке. 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач з 29.07.2002р. по 05.03.2021р. працював акумуляторником, з 05.11.2007р. по 13.01.2016р. працював помічником, машиністом екскаватора в залізничному цеху №4 управління залізничного транспорту ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат». 15.01.2019 р. за станом здоров`я він був переведений в санаторій-профілакторій слюсарем-електриком. Позивач перебував у трудових правовідносинах з Відповідачем, що підтверджується трудовою книжкою та не оспорюється сторонами. 05.03.2021 року звільнився з підприємства за власним бажанням.
Внаслідок шкідливих факторів виробництва виникли хронічні захворювання, і за висновком МСЕК від 11.03.2021р. позивачу первинно було встановлено 60% стійкої втрати професійної працездатності (45% - радікулопатія, 20% - ХОЗЛ), дата переогляду 01.02.2022 року та третю групу інвалідності.
14 січня 2021 року на підприємстві ПАТ «Кривбасзалізрудком» проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача, про що складено Акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4. Вказано, що умови праці ОСОБА_1 на посаді машиніста екскаватора залізничного цеху №4 управління залізничного транспорту відносяться: за вмістом хімічних речовин у повітрі робочої зони - до 2 класу (допустимі); за вмісту аерозолів переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони - до 3 класу 1 ступеня (шкідливі) ; за рівнем виробничого шуму - до 3 класу 1 ступеня (шкідливі); за показниками мікроклімату - до 3 класу 2 ступеня (шкідливі); за рівнем вібрації - до 3 класу 1 ступеня (шкідливі); за показниками важкості праці - до 3 класу 1 ступеня (шкідливі); за показниками напруженості праці - до 3 класу 1 ступеня (шкідливі). Загальна оцінка: умови праці відносяться до 3 класу 2 ступеня (шкідливі).
При цьому внаслідок недосконалості робочого місця, конструктивних недоліків екскаватора, підпадав під вплив концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони та незручної робочої пози, що перевищували нормативні значення. 
Згідно медичних висновків ЛЕК УНДІПМ від 18.08.2020 №1269, від 10.12.2020 №2009 підставою для встановлення професійного характеру захворювання також послужив профмаршрут:
- 08.11.2005 по 05.11.2007 - акумуляторник в управлінні залізничного транспорту ВАТ та ПАТ «Кривбасзалізрудком»;
- 05.11.2009 по 12.01.2016 - помічник машиніста екскаватора в управлінні залізничного транспорту ВАТ та ПАТ «Кривбасзалізрудком».
Враховуючи роботу позивача впродовж 13 років 02 місяців в шкідливих умовах та неодноразову зміну керівництва в структурному підрозділі, конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативні акти, встановити неможливо.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві, правонаступником, якого на теперішній час є АТ «Кривбасзалізрудком» (ПАТ «Кривбасзалізрудком»), тому роботодавець зобов`язаний відшкодувати спричинену позивачу втратою здоров`я моральну шкоду.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак частково погоджується із доводами позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди та не погоджується із доводами сторони відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та завищеного розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно дост.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Відповідно до ст.1167 ЦК України - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.
Згідно п.3 ч.1ст.268 ЦК України відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» від14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Відповідно до статті 153 КЗпП України з забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. 
Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманими ним на підприємстві відповідача професійними захворюваннями.
Доводи відповідача щодо вини самого позивача у виникненні у нього професійних захворювань, колегія суддів відхиляє, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин з відшкодування моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.
Доводи відповідача про недоведеність позивачем факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. 
Твердження відповідача про сумнівність відомостей зазначених у медичних документах ОСОБА_1 про встановлення останньому професійних захворювань, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки порушення кримінального провадження щодо службових осіб ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини», які, якоби вносять завідомо неправдиві дані до офіційних документів – медичних висновків лікарсько-експертної комісії про наявність хронічних професійних захворювань у працівників гірничорудних підприємств м.Кривого Рогу, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, так як відповідачем належними і допустимими доказами, такими наприклад, як вирок суду не доведена фальсифікація медичних документів на підставі, яких були встановлені професійні захворювання виявлені у позивача. 
Між тим, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що визначений судом розмір компенсації моральної шкоди є дещо заниженим. 
У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.
Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Виходячи з обставин справи, колегія суддів, ураховуючи ступінь вини відповідача у виникненні у позивача професійних захворювань, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань ОСОБА_1 , які спричинені втратою здоров`я у віці 37 років, ступінь втрати професійної працездатності -60%, з яких 40% по радікулопатії та 20% по ХОЗЛ, встановлення третьої групи інвалідності, тривалість роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів -13 років 2 місяці, та, беручи до уваги той факт, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, який має позивач внаслідок втрати здоров`я, характер немайнових витрат, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її розмір зі 180 000 грн. до 204 000 грн.
З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації моральної шкоди буде 204 000 грн. Визначений розмір не призведе до збагачення позивача та не поставить відповідача у скрутне матеріальне становище.
Не заслоговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року №466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року, з огляду на наступне.
Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Зі змісту положень п.3 ч.3 ст. 175, п.1.ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. 
Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави та збільшує цей розмірі з 1800 грн. до 2040 грн., що становить однин відсоток від стягнутого судом апеляційної інстанції розміру моральної шкоди.
Також з відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 3060 грн. за подання позивачем ОСОБА_1 апеляційної скарги (2040 грн. х 150%).
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2021 рокув частині розміру моральної шкоди та судового збору, змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь  позивача ОСОБА_1 зі 180 000 (ста вісімдесяти тисяч гривень) грн. до 204 000 (двохсот чотирьох тисяч гривень) грн., відповідно, збільшивши суму судового збору стягнутого з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави з 1800 грн. (однієї тисячі вісімсот гривень)до 2040 грн. (двох тисяч сорока гривень). 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» за подання позивачем апеляційної скарги на користь держави судовий збір у розмірі 3060 грн. (трьох тисяч шістдесяти гривень). 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 09 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: