ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року	Львів	Справа № 260/430/21 пров. № А/857/13024/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Глушка І.В., Шавеля Р.М.,
за участю секретаря                    Мельничук Б.Б.,
позивача                                    ОСОБА_1 ,
представника відповідача      Булгаков С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Національного  банку України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду  від 03 червня 2021 року (ухвалене головуючим - суддею Скраль Т.В., суддями - Дору Ю.Ю., Калинич Я.М. об. 11 год. 28 хв. у м. Ужгород, повне судове рішення складено 14 червня 2021 року) у справі № 260/430/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення компенсації втрати частини доходів та відшкодування за затримку розрахунку при звільненні,

                                                          ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати у сумі 29829, 23 грн та відшкодування за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за весь час затримки (з 27.02.2015) по день фактичного розрахунку (30.12.2020) у сумі 732374,28 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що Закарпатський окружний адміністративний суд 05.03.2020 рішенням по справі № 807/1525/16 вирішив: стягнути з Національного Банку України на її користь: заробітну плату за період з 01.12.2014 по 26.02.2015 (у сумі 31058, 28 грн); невиплачену суму вихідної допомоги при звільненні (у сумі 7569, 74 грн); компенсацію за втрату частки заробітної плати та інших виплат у зв`язку із затримкою термінів їх виплати (у сумі 31807,18 грн) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів), а також нарахувати і виплатити позивачці середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати (у розмірі 630683, 46 грн) із утриманням податків та інших обов`язкових платежів). Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2020 в справі № 807/1525/16 рішення суду першої інстанції було залишено в силі. Після розгляду касаційної скарги Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - колегія суддів КАС України) було прийнято постанову від 23.12.2020 (далі - постанова від 23.12.2020) в якій суд залишив в силі рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.03.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2020 в частині задоволення вимог позивача про виплату їй протиправно не нарахованої заробітної плати та недоплаченої суми вихідної допомоги при звільненні та, одночасно, скасовувалось рішення суду першої інстанції та апеляційного суду в частині задоволення вимог позивача про стягнення на її користь компенсації та виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Зокрема, причиною відмови у зазначених виплатах було те, що суми грошового доходу у вигляді заробітної плати не були фактично нараховані відповідачем та з позивачем не було проведено фактичного розрахунку, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника є триваючим правопорушенням. На виконання рішень адміністративних судів за результатами розгляду справи № 807/1525/16 НБУ, згідно з його наказами, (остаточно 29.12.2020), були нараховані суми заробітної плати за період з 01.12.2014 по 26.02.2015 та невиплачена сума вихідної допомоги при звільненні із утриманням з них податків та інших обов`язкових платежів. При цьому, останнім днем фактичного розрахунку є дата 30.12.2020, коли Національним банком України на її банківський рахунок було зараховано 22627, 16 грн. При виплаті заборгованості ніяких інших сум (компенсації та відшкодування) виплачено не було. Таким чином, виникли підстави для звернення до суду щодо стягнення з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати у сумі 29829, 23 грн та відшкодування за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за весь час затримки (з 27.02.2015) по день фактичного розрахунку (30.12.2020) у сумі 732374, 28 грн.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.06.2021 адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано Національний банк України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати у сумі 29829, 23 грн  та відшкодування за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за весь час затримки з 27.02.2015 по 30.12.2020 у сумі 29294, 97 грн. 
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що встановлено невиплату заробітної плати позивачу за грудень 2014 року, січень-лютий 1015 року, а тому наявні підстави для нарахування та виплати компенсації за втрату частки заробітної плати та інших виплат у зв`язку із затримкою термінів їх виплати у сумі 29829, 23 грн, яка розраховується відповідно до Порядку № 159 за допомогою калькулятора компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату.
Що стосується позовної вимоги щодо відшкодування за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за весь час затримки (з 27.02.2015р) по день фактичного розрахунку (30.12.2020) у сумі 732374,28 грн, то суд першої інстанції дійшов висновку, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 29294, 97 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржили позивач та відповідач. 
У апеляційній скарзі позивач покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині: встановленого розміру відшкодування за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за весь час затримки (з 27.02.2015) по день фактичного розрахунку (30.12.2020) з 29294, 97 грн на 732374 грн.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що судом неправильно застосовано принцип співмірності. Крім цього не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення та розрахунку судового збору.
В свою чергу у апеляційній скарзі відповідач покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким :
закрити провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Національного банку України на її користь компенсації за втрату частки заробітної плати та інших виплат у зв`язку із затримкою термінів їх виплати;
відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині стягнення з Національного банку України середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Відповідач в апеляційній скарзі зокрема вказує на те, що Закарпатський окружний адміністративний суд перевищив свої повноваження та прийняв рішення, яке виходить за межі його компетенції і до того ж, з порушенням норм матеріального права. Також вказує на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду.
Позивач та відповідач скористалися своїм правом та подали відзиви на апеляційні скарги один одного, в яких просять апеляційні скарги опонентів залишити без задоволення.
Позивач в судовому засіданні підтримала свою апеляційну скаргу та надала пояснення, просить її апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції змінити та апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.
В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, вказує на наявність підстав для задоволення їхньої апеляційної скарги та надав пояснення, просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а їхню задовольнити, яким рішення суду першої інстанції скасувати.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що 05.03.2020 рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду по справі № 807/1525/16, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2020, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Національного Банку України на користь ОСОБА_1 ,: заробітну плату за період з 01.12.2014 по 26.02.2015 в сумі 31058, 28 грн із утриманням податків та інших обов`язкових платежів; невиплачену суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 7569, 74 грн із утриманням податків та інших обов`язкових платежів; компенсацію за втрату частки заробітної плати та інших виплат у зв`язку із затримкою термінів їх виплати у сумі 31807, 18 грн із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. Зобов`язано Національний Банк України нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 630683, 46 грн із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. В решті позовних вимог відмовлено.
23.12.2020 постановою Верховного Суду касаційну скаргу Національного банку України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.03.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2020 задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.03.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2020 скасовано в частині задоволення вимог позивача про стягнення на її користь компенсації за втрату частки заробітної плати та інших виплат у зв`язку із затримкою термінів їх виплати у сумі 31807, 18 грн, а також в частині зобов`язання Національного банку України нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 630683, 46 грн із утриманням податків та інших обов`язкових платежів. Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні означених вимог позову відмовлено. В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.03.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2020 залишено без змін.
Стосовно вимоги позивачки про стягнення на її користь компенсації за втрату частки заробітної плати та інших виплат із затримкою термінів їх виплати у сумі 31807, 18 грн Верховний Суд зазначив, що суди не взяли до уваги встановлені під час розгляду цієї справи обставини щодо того, що оспорювані суми грошового доходу (заробітна плата та частині вихідної допомоги при звільненні) не були нараховані позивачу, а тому відповідно до означених законодавчих приписів відсутні підстави для здійснення такої компенсації позивачу, у зв`язку з чим позов у цій частині не підлягає задоволенню.
29.12.2020 відповідачем здійснено остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , відповідно до довідки від 15.01.2021 № 60-0035/9 у розмірі 28108, 28 грн, у т.ч.: 20538, 54 грн сума заробітної плати за період з 01.12.2014 по 26.02.2015; 7569, 74 грн невиплачена сума вихідної допомоги при звільненні, (а.с. 7) та, як наслідок 04.02.2021 позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду щодо стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати у сумі 29829, 23 грн та відшкодування за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за весь час затримки (з 27.02.2015) по день фактичного розрахунку (30.12.2020) у сумі 732374, 28 грн.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо стягнення з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати у сумі 29829, 23 грн, судом встановлено наступне.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі - Порядок № 159).
Згідно зі ст. ст. 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); та інші.
Згідно з п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159) компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Згідно з пунктом 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, страхові виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Відтак суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).
Крім цього, виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що є рішення суду котре набрало законної сили згідно якого стягнуто з Національного Банку України на користь ОСОБА_1 ,: заробітну плату за період з 01.12.2014 по 26.02.2015 
Як зазначалось вище, на виконання цього судового рішення, 29.12.2020 відповідачем здійснено остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , відповідно до довідки від 15.01.2021 № 60-0035/9 у розмірі 28108, 28 грн, у тому числі: 20538, 54 грн сума заробітної плати за період з 01.12.2014 по 26.02.2015; 7569, 74 грн невиплачена сума вихідної допомоги при звільненні.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що оскільки несвоєчасне нарахування сум пенсії відбулось у зв`язку з неправомірним остаточним розрахунком, що встановлено рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду по справі № 807/1525/16, яке набрала законної сили, тобто з вини суб`єкта владних повноважень, що призначає і виплачує доходи, а тому позивачка має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати.
Колегія суддів вважає вірним розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, яка розрахована відповідно до Порядку № 159 за допомогою калькулятора компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату (сайт: https://service/mcfr.ua/ua/calc_compensation/):
від 10519, 74 грн за період з січня 2015 року по квітень 2020 року - сума компенсації становить 10 960, 80 грн;
від 1001, 88 грн. за період з січня 2015 року по грудень 2020 року - сума компенсації - 1111, 11 грн;
від 10018, 80 грн за період з лютого 2015 по грудень 2020 року - сума компенсації - 10058, 07 грн ;
від 9517, 86 грн за період з березня 2015 року по грудень 2020 року - сума компенсації - 7699, 25 грн.
Загальна сума становить 29829, 23 грн.
Щодо відшкодування за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за весь час затримки (з 27.02.2015) по день фактичного розрахунку (30.12.2020) у сумі 732374, 28 грн, то колегія суддів вважає за потрібне зазначити таке.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Разом з цим, аналіз наведених норм матеріального права також дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Відтак, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права до подібних правовідносин викладена в постановах Верховного Суду: у справі № 806/2473/18 від 30.10.2019, у справі № П/811/570/16 від 22.08.2019, у справі № 524/8023/16-а від 11.06.2019.
Як доводить позивач, сума відшкодування за час затримки виплати її заробітної плати з 27.02.2015 у по 30.12.2020 року складає 732374, 28 грн ( 500, 94 грн х 1462 робочі дні).
На перевірку таких доводів, судом встановлено, що 29.12.2020 відповідачем здійснено остаточний розрахунок з ОСОБА_1 , відповідно до довідки від 15.01.2021 № 60-0035/9 у розмірі 28108, 28 грн, у тому числі: 20538, 54 грн сума заробітної плати за період з 01.12.2014 року по 26.02.2015; 7569, 74 грн невиплачена сума вихідної допомоги при звільненні, (а.с. 7)
З 2015 року-2020 рік кількість робочих днів з 27.02.2015 30.12.2020 становить 1462 дні.
Обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату суми грошового доходу (заробітна плата та частина вихідної допомоги при звільненні), становить 732 374, 28 грн (1462 днів х 500, 94 грн).
Враховуючи, що недоплачена сума грошового доходу (заробітна плата та частина вихідної допомоги при звільненні) становить 28108, 28 грн є у двадцять шість разів меншою ніж середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 732374,28 грн, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правильним застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Крім цього, у постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019.
Як встановив суд першої інстанції та не заперечується колегією суддів, що зокрема, істотність частки нарахованої суми заробітної плати та частини вихідної допомоги при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 28 108,28 грн/732374, 28 грн (недоплачена сума грошового доходу (заробітна плата та частина вихідної допомоги при звільненні))/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0, 04.
Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 500, 94 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0, 04 х 1462 (робочих днів затримки розрахунку) = 29294, 97 грн.
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, врахувавши співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, фактично заявленими позовними вимогами, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 29294, 97 грн.
Щодо доводів відповідач про наявність закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Національного банку України на її користь компенсації за втрату частки заробітної плати та інших виплат у зв`язку із затримкою термінів їх виплати то колегія суддів зазначає таке.
Як згадувалось вище 23.12.2020 постановою Верховного Суду у справі № 807/1525/16 касаційну скаргу Національного банку України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.03.2020 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2020 задоволено частково. Так зокрема, стосовно вимоги позивачки про стягнення на її користь компенсації за втрату частки заробітної плати та інших виплат із затримкою термінів їх виплати у сумі 31807, 18 грн Верховний Суд зазначив, що суди не взяли до уваги встановлені під час розгляду цієї справи обставини щодо того, що оспорювані суми грошового доходу (заробітна плата та частині вихідної допомоги при звільненні) не були нараховані позивачу, а тому відповідно до означених законодавчих приписів відсутні підстави для здійснення такої компенсації позивачу, у зв`язку з чим позов у цій частині не підлягає задоволенню.
Оскільки після прийняття Верховним Судом постанови у справі № 807/1525/16 оспорювані суми грошового доходу (заробітна плата та частині вихідної допомоги при звільненні) були нараховані позивачу, то у останньої з цього часу виникло право на звернення до суду з вимогою стягнення з Національного банку України на її користь компенсації за втрату частки заробітної плати та інших виплат у зв`язку із затримкою термінів їх виплати, що перед цим було передчасною вимогою.
Відтак колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Національного банку України на її користь компенсації за втрату частки заробітної плати та інших виплат у зв`язку із затримкою термінів їх виплати.
Щодо доводів відповідача, що позивачем пропущено строки звернення до суду то суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.
Водночас, ч.2 ст.44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту.
Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 3 ст. 233 КЗпП України)
Разом з цим, згідно висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати.
У контексті обставин цієї справи колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні обмежено строками.
Дані обмеження встановлюються з метою дисциплінування учасників по справі та не допущення зловживань своїми процесуальними правами.
Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №  4-рп/2012 стосується офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу.
При цьому, у резолютивній частині даного рішення Конституційний Суд роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю Україну взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Аналізуючи наведені обставини справи, зіставлені з правовим регулюванням спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки спірні правовідносини пов`язані із затримкою розрахунку за період з дати звільнення, для звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки такого розрахунку встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня фактичного розрахунку.
З наявних матеріалів справи слідує, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 29.12.2020, відтак позивач, звернувшись до суду з позовної заявою, датованою 04.02.2021, яка зареєстрована судом 04.02.2021, не пропустила визначений законом строк звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо доводів позивача в частині судового збору то колегія суддів зазначає таке.
За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що оскільки судом апеляційної інстанції апеляційні скарги залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, то відсутні підстави для перегляду розподілу судових витрат чи їх розрахунку.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національного банку України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року у справі № 260/430/21 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 27 вересня 2021 року