КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
26 липня 2021 року                                                                                     м. Київ
                                                                                                            
Справа №760/34007/18
                                                                  Апеляційне провадження № 22-ц/824/11093/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     судді-доповідача:                Соколової В.В.
суддів:                                   Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
за участю секретаря             Федорчук Я.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського  районного суду м. Києва,  ухваленого під головуванням судді Кушнір С.І. 30 березня 2021 року, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, 
 
В С Т А Н О В И В
 
У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просила визначити місце проживання їх спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з нею. 
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з листопада 2010 року вони з відповідачем почали проживати окремо. З того ж часу, спільні діти проживають разом з нею, та перебувають на її утриманні та вихованні, забезпечені належним вихованням та піклуванням. Проте, відповідач заявляє про свою незгоду щодо визначення місця проживання дітей, та вважає, що діти повинні проживати разом з ним.
 
Рішенням Солом`янського  районного суду м. Києва від 30 березня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей - задоволено.
Визначено місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з їх матір`ю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення суду мотивовано тим, що позивач ОСОБА_2 працює і має самостійний дохід та постійне місце проживання, крім того, через малолітній вік діти потребують материнського догляду, та не має виняткових обставин, які дають підстави розлучити малолітніх дітей з матір`ю та визначити їх місце проживання з батьком, враховуючи бажання дітей жити з матір`ю, суд дійшов висновку, що проживання малолітніх дітей з матір`ю ОСОБА_2 , відповідає інтересам дітей. 
 
Не погодився з вказаним судовим рішенням відповідач, його представником подана апеляційна скарга, в якій посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. Представник відповідача вказує на те, що фактично між сторонами відсутній спір, а відповідно і предмет позову, оскільки відповідач не заперечує, щоб діти проживали разом з матір`ю. Бажання позивача подати до суду вказаний позов викликано власними меркантильними майновими інтересами, так як між ними розглядається спір з приводу майна, і жодним чином не стосується прав та законних інтересів дітей. Також зазначає, що не відповідають дійсності ті обставини, що діти перебувають на повному утриманні позивача та те, що він (батько) не цікавиться їх повсякденним життям, та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. 
Враховуючи вищенаведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.
 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги, зазначає, що між ними існує спір щодо визначення місця проживання дітей, що підтверджується, зокрема, рішенням суду про стягнення аліментів в якому зазначено, що «відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що він взагалі бажає, щоб діти проживали разом з ним». Також відповідач постійно намагається переконати дітей, щоб вони переїхали жити до нього. 
Зазначає, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом з позивачем  не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі, саме таких висновків дійшов Верховний Суд  щодо аналогічних правовідносин  у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №333/7436/17 та від 05 червня 2020 року у справі №463/6062/17. Тому вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції є законним та справедливим, тому просить залишити його без змін.
 
В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Чучковська А.В.  підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про скасування рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені заявлених позовних вимог.
Позивач ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.
Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому процесуальним законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Тому, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
                         
Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини та відповідні  їх правовідносини.
Сторони у справі є батьками двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується їх свідоцтвами про народження /а.с.6,7,25,26/.
Зареєстрованим місцем проживання дітей є місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.8,9, 27-29/. Сторонами визнано, що після припинення їх спільного проживання, їх діти проживають разом з позивачем. Позивач є одним із співвласників вказаної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 02 грудня 1996 року /а.с.35/.
ОСОБА_3 навчається в 5-Б класі Київської гімназії східних мов №1, що вбачається з довідки виданої цим закладом 28 листопада 2018 року №318 /а.с.10,32/. В характеристиці вказано про хороший фізичний та розумовий розвиток дитини, високий та достатній рівень знань з усіх предметів. Також вказано, що обоє батьків приділяють належну увагу вихованню доньки /а.с.74/. Також ОСОБА_3 відвідує позашкільні спортивні заходи з карате, що підтверджується довідкою ГО «Національна федерація кьокусінкай карате Україна» № 72 від 10 вересня 2017 року /а.с.30/.
ОСОБА_4 навчається в 3-В класі середньої загальноосвітньої школи №140 м. Києва, що вбачається з довідки виданої цим закладом 07 грудня 2018 року /а.с.11,33/.
 
Позивач ОСОБА_7 працює в ТОВ «УКРПРОММЕТТОРГ» на посаді начальника юридичного відділу з 01 січня 2015 року, відповідно до характеристики ТОВ «УКРПРОММЕТТОРГ» від 12 лютого 2019 року характеризується позитивно /а.с.31/.
Відповідно до довідки №411112, виданої КМНКЛ «Соціотерапія» 14 лютого 2019 року, ОСОБА_7 за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що підтверджується довідками  /ас.34/.
Відповідач ОСОБА_1 є фізичною особо - підприємцем, характеризується позитивно /а.с.128,129/. За даними облікової документації ОСОБА_1 під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, про що  КМНКЛ «Соціотерапія» видана довідка №432476 від  23 червня 2020 року. Також згідно з довідкою 10ААЄ №499845, виданої КМПНД № 5 від 23 червня 2020 року  ОСОБА_1   не перебуває під наглядом лікаря-психіатра /а.с.127/.
З наданої медичної документації вбачається, що ОСОБА_1 разом з дітьми відвідує медичну установу ТОВ «Медичний центр «Добробут-дитинство», де діти отримують відповідні медичні послуги, які оплачує відповідач ОСОБА_1 /а.с.70-72,75-76/.
Також матеріали справи містять дані про здійснення відповідачем оплати за заняття обох дітей басейні в 2017 році /а.с.78,79/.
За Висновком судово-психіатричного експерта №77 від 26 червня 2020 року  ОСОБА_1 має позитивні індивідуально-психологічні особливості. Негативних особливостей у вигляді підвищеної агресії, злопам`ятності, мстивості, жорстокості, схильності до психологічно насильства не має. Будь-якими психічними розладами не страждає. Вихована поведінка до дітей характеризується значущим позитивним ставленням до них, почуттям батьківської любові та поваги /а.с.115-118/.
Висновком судово-психіатричного експерта №81, від 06 червня 2020 року  встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виявляє значуще позитивне ставлення до своєї матері ОСОБА_2 , батька ОСОБА_1 та молодшого брата ОСОБА_4 , вважає їх своєю родиною. Вона проявляє сильний емоційний зв'язок з ними, любов та прив'язаність до них, потребує спілкування з ними, проводження вільного часу, наявність спільних інтересів.
Виховна поведінка як матері, ОСОБА_2 , так і батька ОСОБА_1 впливає на емоційний стан, психологічний розвиток та переживання благополуччя ОСОБА_3 позитивно та є чинником, який забезпечує гармонійний особистісний розвиток дитини та сприяє формуванню у дитини переживання стану суб`єктивного благополуччя, обоє батьків є соціально-підтримуючим оточенням для ОСОБА_3 . Будь-яких негативістичних оцінювань особистості батька чи будь-яких ознак відкидання або відчуження особистості батька у ОСОБА_3 не спостерігається  /а.с.119-122/.
Висновком судово-психіатричного експерта №82, від 06 липня 2020 року встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявляє значуще позитивне ставлення до своєї матері ОСОБА_2 , значиме позитивне ставлення до батька ОСОБА_1 та сестри ОСОБА_3 , вважає їх своєю родиною. Він виявляє емоційний зв'язок з ними, любов та прив'язаність до них, потребує до спілкування з ними, проводження вільного часу, наявність спільних інтересів.
Вихована поведінка як матері ОСОБА_2 , так і батька ОСОБА_1 впливає на емоційний стан, психологічний розвиток та переживання благополуччя ОСОБА_4 позитивно та є чинником, який забезпечує гармонійний особистісний розвиток дитини та сприяє формування у дитини переживання стану суб`єктивного благополуччя, обоє батьків є соціально-підтримуючим оточенням для ОСОБА_4 . Будь-яких негативістичних оцінювань особистості батька чи будь-яких ознак відкидання або відчуження особистості батька у ОСОБА_4 не спостерігається  /а.с.123-126/.
У поясненнях наданих Службі у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації ОСОБА_1 вказав, що він ніколи ні усно, ні письмово не висловлював заперечень проти проживання дітей з матір`ю /а.с.56-58,106-107/. У зв`язку з цим Служба у справах дітей не вбачала правових підстав для підготовки і надання висновку до суду /а.с.55/. Але на вимогу суду такий висновок був складений, дослідивши всі обставини Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з їх матір`ю ОСОБА_2 . У висновку зазначено, що житлово-побутові умови проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 створено належним чином, діти забезпечені всім необхідним для розвитку та виховання, про що працівниками служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації складено відповідний акт. У бесіді з працівниками служби малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначили, що мають дружні відносини з батьком, спільно проводять дозвілля, спілкуються у телефонному режимі. Діти повідомили, що хочуть залишитись проживати разом з мамою /а.с.139-141,143-145/.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року (справа № 759/12206/13) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання їх дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08 серпня 2013 року. Також було вирішено при стягненні аліментів врахувати сплачену ОСОБА_1 суму за період серпень-грудень 2013 року включно в розмірі 6000 грн /а.с.12,24/.
Відповідно до довідки Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 06 листопада 2019 року ОСОБА_1 сплачує аліменти на користь ОСОБА_2 . Заборгованість по сплаті аліментів (виконавчий лист № 759/12206/13) станом на 06 листопада 2019 року відсутня /а.с.73/.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 травня 2021 року, у справі № 760/16783/15 вирішені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та зустрічні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», ПАТ «УкрСиббанк» про встановлення факту, визнання права власності /а.с.197-200/. 
 
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).
Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки.
Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року була ратифікована Конвенція ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка  набула чинності для України 27 вересня 1991 року.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 цієї Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
В силу ст. 9 Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно зі ст. 12 Конвенції Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.  3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.
Положеннями  ч.1 та ч.2 ст. 27 Конвенції визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Згідно із ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у  рішенні від 01 липня 2017 року  у справі «М.С. проти України» наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції
                                                                                                       
Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Положеннями ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.ч.1,2 ст. 154 СК України).
Відповідно до положень ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку передбачено ч. 5 цієї статті. Той з батьків хто проживає окремо зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той хто проживає з дітьми, останній до того ж не має права перешкоджати у такій участі. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини
Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
З наведених обставин справи вбачається, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на даний час діти досягла віку 13 та 11 років відповідно. Діти відвідую дошкільні навчальні заклади, характеризуються позитивно. Після припинення спільного проживання сторін діти проживають з матір`ю і висловили бажання в подальшому проживати разом з нею.  
В апеляційній скарзі зазначається про неправильне визнання судом першої інстанції часу, з якого сторони проживають окремо, а діти проживають разом з матір`ю, а саме судом першої інстанції вказано з листопада 2010 року, однак в листопаді сторони ще проживали спільно, що встановлено було апеляційним судом у справі №760/16783/15. В постанові Київського апеляційного суду від 06 травня 2021 року у вказаній справи, вбачається що цей довід був предметом розгляду апеляційного суду і суд вказав на визнання сторонами формулювання закінчення періоду проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу по «листопад 2010 року», а визначення судом дати 30 листопада 2010 року вважав таким, що відповідає обставам справи. Оскільки судом у даній справі конкретно не визначена дата з якої сторони проживають окремо, а зазначено лише місяць і рік, які не суперечать обставинам встановленим у іншій справі, колегія суддів вважає, що вказані обставини не є такими, що впливають на правильність ухваленого рішення, ця обставина не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду.
Позивачем створені належні умови проживання та утримання дітей, забезпечується належне їх виховання, що не заперечується і відповідачем.
Відповідач також характеризується позитивно, матеріалами справи підтверджується його участь у вихованні дітей, хоча витрати на їх утримання здійснюються в порядку виконання рішення суду. Судом першої інстанції не було  встановлено обставин, що діти перебувають на повному утриманні позивача та те, що батько не цікавиться їх повсякденним життям, про це зазначено лише в описовій частині при викладі доводів позивача, що не є встановленими судом обставинами. А отже вказані доводи апеляційної скарги є безпідставними. 
Питання визначення місця проживання дітей було предметом розгляду Органу опіки і піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, який дослідивши всі обставини дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. У суду відсутні підстави для відхилення цього висновку, наявність висновку органу опіки є обов`язковою у таких справах, а тому він обґрунтовано прийнятий до уваги судом першої інстанції, що не спростовується і доводами апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги про те, що між батьками відсутній спір щодо визначення місця проживання дітей відхиляються апеляційним судом з огляду на встановлені обставини справи, наявність конфліктних відносин між ними, про що свідчить наявність судових рішень з приводу спорів між ними. При цьому слід зазначити, що посилання на меркантильні інтереси позивача не можуть бути прийняті до уваги суду, так як спір між сторонами щодо спільного майна вирішений окремо. Також апеляційний суд враховує процесуальну поведінку відповідача, який вказуючи на відсутність спору між сторонами не визнає позовні вимоги, а вказує на відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог та оскаржує прийняте на користь позивача судом першої інстанції рішення. У зв`язку з цим, слід вважати, що саме батьки передали питання про визначення місця проживання дитини на розгляд суду, який і вирішив це, ініційоване, зокрема, матір'ю дитини, питання, що не суперечить вимогам чинного законодавства і надає визначеності учасникам даних правовідносин.
Твердження відповідача щодо зацікавленості позивача в отриманні саме процесуального документу - рішення суду для безперешкодного виїзду з дітьми за межі Україні без згоди і без супроводу відповідача є його особистою думкою. Посилаючись на відсутність перешкод у цьому відповідачем не надано суду жодних доказів. До того ж, питання надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України не було заявлено в суді першої інстанції, не було предметом розгляду і не вирішувалось рішенням суду, що переглядається.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю ОСОБА_2 , відповідає інтересам дітей,  які потребують материнського догляду та  висловили таке бажання органу опіки та піклування.
Зазначення судом першої інстанції в рішенні при визначенні місця проживання дітей про відсутність обмежень у батька у спілкуванні з ними не свідчить про наявність спору щодо порядку спілкування, як зазначає відповідач в апеляційній скарзі, а по своїй суті є роз`ясненням наданим судом сторонам у справі з метою запобігання можливим порушенням прав дітей. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.            
 
Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та відсутність заяв сторін про стягнення судових витрат пов`язаних з апеляційним переглядом справи, апеляційний суд вважає, що понесені сторонами витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають.  
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського  районного суду м. Києва від  30 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М. Андрієнко
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук

                                                               
 Повний текст постанови складений 29 липня 2021 року.