Ухвала
 
07 липня 2021 року
м. Київ
 
справа № 336/5259/20
провадження № 61-10586ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 30 березня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 червня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням та бездіяльністю органу досудового розслідування,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням та бездіяльністю органу досудового розслідування, в обґрунтування якого зазначив наступне.
17 травня 2018 року позивач звернувся до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції Запорізької області із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 296 КК України, яке полягало у вчиненні хуліганських дій із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
Так, заявник повідомляв, що 15 травня 2018 року після отримання від нього відмови щодо переоформлення гаражу громадянин ОСОБА_2 у приміщенні офісу Громадської організації із заздалегідь заготовленою ним сокирою почав грубо лаятися, а також наносити удари сокирою спочатку по факсу, потім по столу й по монітору. В подальшому ОСОБА_2 почав погрожувати й замахнувся сокирою на позивача, а також здійснив замах сокирою на присутню ОСОБА_3 . Внаслідок даної події позивач отримав ушкодження шкіри (порізи). ОСОБА_2 було затримано співробітниками Національної поліції. Однак, у цей же день ОСОБА_2 повернувся до офісу та продовжив аналогічні хуліганські дії. Всупереч встановленим даним досудове розслідування розпочато не було.
Відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 296 КК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено лише 21 червня 2018 року, на підставі ухвали слідчого судді від 04 червня 2018 року, та вже через 35 днів після його початку - 27 липня 2018 року кримінальне провадження було безпідставно закрито постановою слідчого, яку було скасовано ухвалою слідчого судді від 17 грудня 2018 року. Разом з тим, позивач наполягає, що відомості до ЄРДР були внесені не правильно за частиною першою статті 296 КК України, тоді як він у своїй заяві повідомляв про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 296 КК України.
Позивач вважає, що досудове розслідування у кримінальному провадженні проведено неефективно, всупереч очевидності обставин кримінального правопорушення, органом досудового розслідування не було повідомлено про підозру особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, слідчий допускав протиправну бездіяльність, зокрема, не розглядав клопотання потерпілого, не проводив необхідні слідчі (розшукові) дії, безпідставно закривав кримінальне провадження, у зв`язку з цим, закінчився строк досудового розслідування і жодна особа не була притягнута до кримінальної відповідальності.
05 березня 2020 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, яку позивач оскаржив у судовому порядку, однак у задоволенні його скарги йому було відмовлено.
Позивач зазначав, що внаслідок неефективного досудового розслідування та порушення органом досудового розслідування норм чинного законодавства, йому було спричинено моральну шкоду, яка виразилася у наступному: позивач витратив свій час і зусилля для оскарження протиправних рішень і бездіяльності органу досудового розслідування, отримання самостійно інформації про хід досудового розслідування шляхом надсилання численних клопотань, залучав представників та користувався їх правничою допомогою, внаслідок чого, тривалий час порушується нормальний ритм його життя, праці та відпочинку, тоді як він є особою похилого віку, має стан психологічного дискомфорту та постійно відчуває втомленість; позивач не зміг реалізувати передбачене КПК України право на відшкодування шкоди, заподіяної особою, яка вчинила кримінальне правопорушення, оскільки слідчим не було офіційно встановлено таку особу; позивач постійно відчуває душевні страждання, сильний емоційний стрес і стан тривожності через небезпеку повторення протиправної поведінки особи, яка так і не була притягнута до кримінальної відповідальності, які посилюються і тим, що незважаючи на численні зусилля, які потерпілий докладав для встановлення обставин злочину, орган досудового розслідування все одно ігнорував свої обов`язки, допускаючи протиправну поведінку по відношенню до потерпілого; позивач фактично втратив будь-яку впевненість у тому, що у разі повторення відносно нього злочинних дій, його права будуть захищені правоохоронними органами; позивач має вагомі підстави побоюватися за свою безпеку та безпеку членів своєї сім`ї, та відчуває постійне душевне хвилювання через безкарність вчиненого щодо нього злочину.
Завдану йому моральну шкоду протиправними діями органу досудового розслідування, позивач оцінює у 10 000 грн.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути на свою користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та бездіяльністю органу досудового розслідування, а судові витрати покласти на відповідачів.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 30 березня                2021 року позовні вимоги залишено без задоволення.
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтовано, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди, а також доказів протиправності дій чи бездіяльності органу досудового розслідування та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 01 червня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишено без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 30 березня               2021 року в цій справі залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при вирішенні спору дійшов правильного висновку щодо недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що згідно зі статтею 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
23 червня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 30 березня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 червня 2021 року у вказаній вище справі, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом                      на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної                                 скарги) - 2 270 грн.  
Ціна позову у даній справі становить 10 000 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                          (2 270 грн х 100 = 227 000 грн).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону. 
Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному перегляду, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи               від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
З урахуванням наведеного, оскільки  ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити. 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 30 березня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 червня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням та бездіяльністю органу досудового розслідування відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                         І. В. Литвиненко  
 
                                                                В. С. Висоцька
 
                                                                                                    А. І. Грушицький