Єдиний унікальний номер 234/4524/15-ц 
Номер провадження 22-ц/804/1914/21        

                                                               ПОСТАНОВА
                                                         ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючої судді: Мірути О.А.,
суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В. 
за участю секретаря судового засідання – Цимбала Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в  м. Бахмут цивільну справу № 234/4524/15-ц за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, третя особа - Приватне підприємство «Владі», за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2017 року (суддя першої інстанції Лутай А.М., повний текст рішення складений 26.12.2017 року),

                                                  В С Т А Н О В И В:
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі – АТ «Ощадбанк») звернулося із позовом до приватного підприємства «Владі» (далі – ПП «Владі») та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2013 року між банком та ПП «Владі» укладено договір кредитної лінії № 26-15-23/13, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами), розмір суми максимального ліміту кредитування складав 3 800 000 грн. з остаточним терміном повернення не пізніше 20 грудня 2016 року, за умови сплати процентів за користування кредитом у розмірі 19% річних.
В якості забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 26 грудня 2013 року було укладено договір поруки № 31, згідно до умов якого ОСОБА_1 безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язався перед банком відповідати солідарно з відповідачем ПП «Владі» за виконання останнім зобов`язань за вказаним кредитним договором.
Позивач зазначав, що банк виконав усі зобов`язання за кредитним договором належним чином, зокрема, відкрив відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 3 800 000 грн., які ПП «Владі» отримало трьома траншами.
            ПП «Владі» умови кредитного договору належним чином не виконувало.
            Станом на 30 березня 2015 року основна заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором складалась з заборгованості по тілу кредиту у сумі - 3 800 000 грн.; заборгованість по процентам кредиту у сумі - 472 157 грн. 81 коп.; несплаченої банку вартості комісійних послуг у сумі - 12 540 грн. та пені за кредитним договором у сумі - 425 617 грн. 64 коп.  
Крім того, відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) нараховано 349 149 грн. 21 коп. інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язання та 32 272 грн. 20 коп. – 3% річних від суми заборгованості. Загальна сума заборгованості склала 5 091 736 грн. 86 коп.
            У червні 2017 року банк подав заяву про збільшення позовних вимог, яку мотивував тим, що у зв`язку зі здійсненням перерахунку, розмір заборгованості, яка підлягає стягненню, станом на 12 травня 2017 року, становить 8 015 226 гривень 63 копійки, з яких: 3 800 000 грн. -тіло кредиту; 851 336 гривень 86 коп. - заборгованість по процентам; 21 660 гривень – не сплачені комісійні послуги банку; 34 грн.  96 коп. – пеня; 3 016 521 гривень 71 коп. - інфляційне збільшення заборгованості відповідно до ст. 625 ЦК України; 325 673 гривень 37 коп. - 3% річних від суми заборгованості.

ІСТОРІЯ СПРАВИ. КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕНЬ СУДІВ ПЕРШОЇ, АПЕЛЯЦІЙНОЇ ТА КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ 
Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року позовні вимоги АТ «Ощадбанк» було задоволено у повному обсязі.
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 07 серпня 2015 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 09 червня 2015 року залишена без задоволення.
Рішенням апеляційного суду Донецької області від 29 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року змінено в частині розміру стягнутої пені по процентам, пені за несплачену комісійну винагороду та в частині визначення загальної суми. Позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до ПП «Владі», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з ПП «Владі» та ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії № 26-15-23/13 від 26 грудня 2013 року, яка склалась станом на 30 березня 2015 року в сумі 5 074 026 грн. 35 коп., з яких: заборгованість за кредитом – 3 800 000, грн., заборгованість по процентам – 472 157 грн. 81 коп., несплачені комісійні послуги – 12 540 грн., інфляційне збільшення заборгованості – 349 149 грн. 21 коп., три проценти річних від суми заборгованості – 32 272 грн. 20 коп., пеня по тілу кредиту – 365 911 грн. 42 коп., пеня по процентам – 41 028 грн. 64 коп. та пеня за несплачену комісійну винагороду – 967 грн. 07 коп. У частині стягнення судового збору рішення залишено без змін.
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 05 травня 2017 року заяву ПП «Владі» про перегляд заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року задоволено, заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року скасовано.  
Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 16 листопада 2017 року позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до ПП «Владі», залишено без розгляду, а ПП «Владі» залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог.
             Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2017 року позов АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» в особі філії - Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за Договором кредитної лінії № 26-15-23/13 від 26 грудня 2013 року, яка утворилась станом на 12 травня 2017 року в загальному розмірі 8 015 226 грн. 63 коп., з яких: тіло кредиту 3 800 000 грн., проценти 851 336 грн. 86 коп., несплачені комісійні послуги 21 660 грн.00 коп., інфляційне збільшення заборгованості 3 016 521 грн. 71 коп., три проценти річних від суми заборгованості 325 673 грн. 37 коп., пеня 34 грн. 69 коп., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 120 228 грн. 40 коп.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, позивач 06 лютого 2015 року надіслав ПП «Владі» та ОСОБА_1 претензію, тобто пред`явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості, чим змінив строк виконання основного зобов`язання. Після чого із позовом до суду банк звернувся у квітні 2015 року, тобто в межах шестимісячного строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України.
            Постановою апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2018 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2017 року скасовано.  Провадження у справі за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- ПП «Владі» в частині позовних вимог  до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом за період станом на 30 березня 2015 року закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Стягнуто з ОСОБА_1   на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 379 179,03 грн, несплачені комісійні послуги в сумі 9 120 грн, інфляційне збільшення заборгованості в сумі 1 618 531,63 грн, три відсотки річних від суми заборгованості в сумі 293 222,92 грн, а також витрати по сплаті судового збору 43 734,99 грн.
Апеляційний суд виходив з того, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд першої інстанції не звернув уваги на наявність такого, що набрало законної сили рішення апеляційного суду Донецької області від 29 жовтня 2015 року, яким заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року змінено в частині розміру стягненої пені по процентам, пені за несплачену комісійну винагороду та в частині визначення загальної суми.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки в частині стягнення заборгованості, яка утворилась станом на 30 березня 2015 року в сумі 5 074 026,35 грн наявне рішення у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав, то на підставі пункту третього частини першої статті 255 ЦПК України провадження у справі в цій частині необхідно закрити.
Постановою Верховного Суду від 06 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову апеляційного суду Донецької області від 05 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а. с. 148-153).
Постанова мотивована тим, що зі скасуванням заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року втратило законну силу і рішення апеляційного суду Донецької області від 29 жовтня 2015 року, ухвалене за результатами його перегляду в апеляційному порядку.
Постановою Донецького апеляційного суду від 23 вересня 2020 року, з урахуванням ухвали Донецького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк в особі філії Донецького обласного управління АТ Ощадбанк» пені у сумі 34,69 грн скасовано, в іншій частині рішення місцевого суду змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Донецького обласного управління АТ Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії від 26 грудня 2013 року № 26-15-23/13, яка утворилась станом на 12 травня 2017 року, по тілу кредиту в сумі 3 800 000 грн, по процентам за користування кредитом в сумі 298 660,41 грн, несплачених комісійних послуг в сумі 14 820 грн, інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту у сумі 2 559 905,38 грн, інфляційного збільшення заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі  180 824,61 грн, інфляційного збільшення заборгованості за несплату комісійних послуг в сумі 5 133,95 грн, 3 % річних по простроченому кредиту в сумі 268 476,42 грн, 3 % річних по простроченим процентам за користування кредитом в сумі 3 537,81 грн, 3 % річних за несплату комісійних послуг в сумі 1 400,99 грн, а всього - 7 132 759, 57 грн. В задоволенні вимог ПАТ «Ощадбанк» в особі філії Донецького обласного управління АТ Ощадбанк» про стягнення пені за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції встановив, що умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами щомісячно, у зв`язку з чим дійшов висновку, що заборгованість з поручителя ОСОБА_1 підлягає стягненню в межах шести місяців дії поруки, тобто з 06 листопада 2014 року.
Оскільки час звернення до суду з цим позовом та розгляду апеляційним судом справи позичальник не сплатив банку тіло кредиту в розмірі 3 800 000 грн та комісійні послуги (винагороду банку в розмірі 14 820 грн), суд вважав позовні вимоги в цій частині обґрунтованими.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача проценти за користування кредитом, суд апеляційної інстанції виходив з того, що, звернувшись 06 квітня 2015 року до суду з цим позовом про дострокове стягнення заборгованості, ПАТ «Ощадбанк» змінило строк дії кредитного договору, а тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість, яка утворилась з 06 листопада 2014 року по 06 квітня 2015 року.
При цьому суд вважав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат (які нараховані на заборгованість по тілу кредиту, проценти та комісійні послуги) та 3 % річних (які нараховані на заборгованість по тілу кредиту, проценти за період з 11 листопада 2014 року по 11 травня 2017 року та комісійні послуги).
Позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в розмірі 34,69 грн. апеляційний суд вважав безпідставними з огляду на положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».
Постановою Верховного Суду від 02.06.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Донецького апеляційного суду від 23 вересня 2020 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
Скасовуючи постанову Донецького апеляційного суду, Верховний суд вказав, що суд не в повній мірі дослідив наявні у справі докази, надані сторонами, а оскільки фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, норми матеріального права відповідно до них не застосовані.   
             Верховний Суд зазначив, що частково задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що обов`язок поручителя ОСОБА_1 щодо солідарної відповідальності за зобов`язанням ПП «Владі» за кредитним договором від 26 грудня 2013 року № 26-15-23/13 обмежується періодом, починаючи з 06 листопада 2014 року. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж не погашення заборгованості ПП «Владі» здійснило 21 жовтня 2014 року, а тому висновок апеляційного суду, що правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, є правильним. 
           Вирішуючи питання щодо відповідальності ОСОБА_1 по процентам за користування кредитом, колегія суддів Верховного суду не погодилася з висновком апеляційного суду, що період нарахування процентів становить з 06 листопада 2014 року по 06 квітня 2015 року та дійшов висновку, що після направлення ПП «Владі»  06 лютого 2016 року вимоги про дострокове повернення кредиту, АТ «Ощадбанк» не мало права нараховувати проценти за користування кредитом.
           Крім того, судом задоволено вимогу банку про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на прострочені проценти з 11 листопада 2014 року по 11 травня 2017 року, не врахувавши, що проценти за користування кредитом не нараховуються після закінчення строку дії кредитного договору, що унеможливлює нарахування 3% річних та інфляційних витрат на всю суму прострочених процентів.
            Також Верховним Судом зазначено, що задовольняючи позовні вимоги про стягнення 3% річних, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, судом апеляційної інстанції не враховано, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання , тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
             Щодо вимог про стягнення заборгованості з комісійної винагороди банку, Верховний Суд зазначив, що переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості з комісійної  винагороди в розмірі 14 820 гривень, а також нарахованих на вказану суму інфляційних витрат та 3% річних. При цьому оскаржувана постанова не  містить жодних обґрунтувань та мотивів з посиланням на порушення позичальником умов кредитного договору, які передбачають нарахування комісії.
              Отже, апеляційним судом також не надано оцінку щодо відповідності вказаних пунктів договору вимогам Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Закону України  «Про захист прав споживачів». 
               Крім того, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звернула увагу апеляційного суду на допущені процесуальні порушення.
               Порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, регулюється статтею 370 ЦПК України, у частині третій якої вказано, що за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову апеляційного суду.
               Аналогічні повноваження апеляційного суду визначені у пункті 8 частини першої статті 374 ЦПК України.
               Враховуючи, що після прийняття апеляційним судом постанови від 05 квітня 2018 року рішення апеляційного суду Донецької області від 29 жовтня 2015 року залишилось чинним, суд апеляційної інстанції під час нового розгляду, керуючись повноваженнями, визначеними у частині третій статті 370 ЦПК України, пункті 8 частини першої статті 374 ЦПК України, не позбавлений можливості вирішити питання щодо його скасування.

                      КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНИХ СКАРГ
    Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити АТ «Ощадбанк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 у повному обсязі. 
    Апеляційна скарга мотивована тим, що заборгованість по процентам (що є основною заборгованістю) у Приватного підприємства «Владі» почалась з 01.04.2014 року. До моменту звернення позивача до суду у квітні 2015 року, банк з вимогами про сплату солідарної заборгованості до поручителя у цьому кредитному договорі не звертався. Зазначив, що матеріали справи не містять належних доказів про те, що відповідачу ОСОБА_1 направлялися вимоги (умови) про зміну строків виконання зобов`язання (ч. 1 ст. 559 ЦК) та виконання зобов`язання за кредитним договором у наслідок порушення позичальником своїх обов`язків за кредитним договором. Відповідач вважає, що АТ «Ощадбанк» втратило право звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_1 , оскільки судом неправомірно залишено поза увагою той факт, що ПП «Владі» має бути звільнено від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки таке порушення було допущено боржником внаслідок обставин непереборної сили у зв`язку з проведенням АТО.
УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача доводи апеляційної скарги вважав необґрунтованими та такими, що підлягають відхиленню, з огляду на що рішення Краматорського міського суду від 19 грудня 2017 року просив залишити без змін.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Представник позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» Сидор І.Я. проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
26 грудня 2013 року між АТ «Ощадбанк» та ПП «Владі» укладено договір кредитної лінії № 26-15-23/13, за яким останнє отримало кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії на загальну суму 3 800 000 грн. з остаточним терміном повернення не пізніше 20 грудня 2016 року за умови сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 19% річних.
26 грудня 2013 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за яким останній зобов`язався перед банком безумовно, безвідклично та безоплатно відповідати солідарно з ПП «Владі» за виконання зобов`язань за договором кредитної лінії № 26-15-23/13. 
Починаючи з серпня 2014 року ПП «Владі» допускало порушення умов договору щодо оплати чергових платежів за кредитом (а. с. 218, т.1).
Із листа АТ «Ощадбанк» від 06 лютого 2015 року вбачається, що банк пред`явив до поручителя ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту (а. с. 31, т. 1). З позовними вимогами до відповідача банк звернувся 06 квітня 2015 року (а. с. 2 -5, т. 1).
Згідно наданого банком розрахунку за період із 30 березня 2015 року по 12 травня 2017 року заборгованість за кредитом станом на 12 травня 2017 року складає 8 015 226 грн. 63 коп., з яких: тіло кредиту – 3 800 000 грн. 00 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом – 851 336 грн. 86 коп., по несплаченим комісійним послугам –  21 660 грн. 00 коп., пені – 34 грн. 69 коп., інфляційне збільшення заборгованості – 3 016 521 грн. 71 коп., три процента річних від суми заборгованості – 325 673 грн. 37 коп.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі частиною 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції частково не відповідає.
Задовольняючи заявлені позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції встановив, що внаслідок порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, 06 лютого 2015 року позивач надіслав ПП «Владі» та ОСОБА_1 претензію, тобто пред`явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості, чим змінив строк виконання основного зобов`язання. Після чого із позовом до суду банк звернувся у квітні 2015 року, тобто в межах шестимісячного строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Місцевий суд дійшов висновку, що про наявність підстав для стягнення з поручителя ОСОБА_1 , який відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, визначеного розміру заборгованості.
            З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з наступних підстав.
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема із договорів.
            Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
            Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Зміст договору, як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України).
Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. 
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника та кредитором боржника. 
Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України). 
             Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінчення строку її чинності.
             За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання  не пред`явить вимоги до поручителя.
              Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
               Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).
               На підставі належних та допустимих доказів по справі судом встановлено, що кінцевий строк повернення кредиту за Договором кредитної лінії від 26 грудня 2013 року № 26-15-23/13 - 20 грудня 2016 року.
               Пунктом 3.3.1. Договору встановлено, що банк має право у випадку, якщо будуть мати місце будь-які або всі можливі випадки невиконання позичальником та/або майновим поручителем/поручителем взятих на себе обов`язків та недотримання умов, передбачених цим договором та/або документами забезпечення та/або іншими договорами, укладеними позичальником з банком, вимагати негайного повернення суми кредиту та всієї суми нарахованих процентів за користування кредитом.
                06 лютого 2015 року у зв`язку з невиконанням ПП "Владі" умов кредитного договору АТ "Ощадбанк", згідно з пунктом 3.3.1. Договором кредитної лінії, скористалось правом дострокового повернення кредиту та направило рекомендованим листом відповідну вимогу, що підтверджується фіскальним чеком та поштовим штемпелем на описі вкладення до листа.
               Отже, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що 06 лютого 2015 року банк використав право дострокового погашення заборгованості, чим змінив строк виконання основного зобов`язання.
               У квітні 2015 року АТ "Ощадбанк" звернулось до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, тобто в межах шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), з моменту настання строку виконання основного зобов`язання.
                Пунктом 3.2. договору поруки від 26 грудня 2013 року № 31 передбачено, що поручитель та позичальник залишаються зобов`язаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобов`язання по кредитному договору не будуть виконані повністю.
                Пунктом 2.7. договору кредитної лінії від 26 грудня 2013 року № 26-15-23/13 передбачено погашення кредиту періодичними платежами щомісяця до 10 числа.
                Оскільки кредитним договором передбачено, що позичальник повинен був здійснювати щомісяця чергові платежі, а відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.
                Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що обов`язок поручителя ОСОБА_1 щодо солідарної відповідальності за зобов`язанням ПП "Владі" за кредитним договором від 26 грудня 2013 року № 26-15-23/13 обмежується періодом, починаючи з 06 листопада 2014 року.
                Із наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що останній платіж на погашення заборгованості позичальник ПП "Владі" здійснило 21 жовтня 2014 року, а тому висновок суду першої інстанції, що правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, є правильним.
                Отже, стягненню підлягає тіло кредиту в розмірі 3 800 000 грн., заборгованість за процентами, однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо визначеного ним періоду нарахування процентів за користування кредитними коштами позивача з наступних підстав.
                Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
              У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) вказано, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
               Таким чином, у АТ "Ощадбанк" були відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
               Кредитодавець використав своє право, передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України, направивши 06 лютого 2015 року боржнику вимогу про дострокове повернення грошових зобов`язань за кредитним договором та вимагаючи протягом 20 банківських днів погасити заборгованість, а тому змінив умови основного зобов`язання.
              З урахуванням викладеного, після направлення ПП "Владі" вимоги про дострокове повернення кредитної АТ "Ощадбанк" не мало права нараховувати проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим висновок апеляційного суду про наявність підстав для стягнення  заборгованості по процентам за користуванням кредитом, тобто з 06.02.2015 р.
              Також  колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром стягнення 3 % річних, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України з наступних підстав.
               Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
                Суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, виходив з того, що період вказаних нарахувань становить з 11 листопада 2014 року по 11 травня 2017 року.
                У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що "у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання".
             Отже, задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, суд першої інстанції не врахував, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
              На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині нарахованих процентів та 3% річних, визначивши їх в наступних сумах:
- заборгованість по відсоткам за користування кредитом, що утворилась з 06 листопада 2014 року по 06 лютого 2015 року у сумі 183 961, 65 грн. (сума нарахувань за листопад 2014 року - 49 452 грн. 06 коп. (59342,47 – (5 днів х ( 59 342,46 : 30 днів)), грудень 2014 року – 61 320 грн. 55 коп., січень 2015 року – 61 320 грн. 55 коп. та лютий – 11 868,49 грн.;
- три процента річних по простроченому кредиту у сумі 257 358, 91 коп.;
- три процента річних по простроченим процентам за користування кредитом у сумі 12 458, 99 грн.  
                З урахуванням викладеного, також підлягає зміні та перерахунку інфляційне збільшення заборгованості по тілу кредиту та інфляційне збільшення заборгованості по процентам за користування кредитом, а саме.             
            Інфляційне збільшення заборгованості по тілу кредиту заборгованості по 1 траншу у сумі 2 656 532 грн. 00 коп. за період з 01 січня 2015 року по 01 травня 2017 року при коефіцієнті 1,689 становить 1 830 192 грн. 55 коп.; по 2 траншу у сумі 480 240 грн. 00 коп. за період з 01 лютого 2015 року по 01 травня 2017 року при коефіцієнті 1,638 становить 306 468 грн. 82 коп.; по 3 траншу у сумі 663 228 грн. 00 коп. за період з 01 лютого 2015 року по 01 травня 2017 року при коефіцієнті 1,638 становить 423 244 грн. 01 коп., а всього – 2 559 905,38 гривень.
Інфляційне збільшення заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 156 047, 05 грн. (сума нарахувань за листопад 2014 року – 43 890 грн. 20 коп., грудень 2014 року – 42 246 грн. 21 коп., січень 2015 року - 39132 грн. 18 коп., лютий 2015 року -30 778 грн. 46 коп.).
            Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнутої заборгованості з комісійної винагороди банку, нарахованих на вказану суму інфляційних втрат та 3 % річних, апеляційний суд вважає таке стягнення безпідставним з огляду на наступне.
             Як вбачається з умов кредитного договору, АТ «Ощадбанк» надало позичальнику кошти на споживчі потреби, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України Про захист прав споживачів .
Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України Про захист прав споживачів та Закону України Про споживче кредитування, який набрав чинності 10 червня 2017 року.
За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону . Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону , є нікчемною.
Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
Зазначене узгоджується із висновками, які викладені у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року під час розгляду справи № 531/648/15-ц.
Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року, справа № 524/5152/15-ц, провадження № 61-8862сво18, дійшов висновку, що виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами, а тому умова договору про сплату комісії за користування кредитом є нікчемною.
З урахуванням висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, задовольнивши позов в частині стягнення кредитної заборгованості в повному обсязі, дійшов неправильного висновку в частині задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 26 березня 2021 року у справі № 761/37610/17.
             На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості з комісійної винагороди банку, нарахованих на вказану суму інфляційних втрат та 3 % річних, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.
             Також колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції  в частині задоволених судом вимог в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 34,69 грн. з наступних підстав.
             Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
До обставин непереборної сили відносять, як правило, стихійні природні явища (землетрус, повінь, шторм тощо), а також суспільні явища (воєнні дії, страйки, введення мораторію та інше).
Відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405 на території Донецької та Луганської областей проходить антитерористична операція.  Ця операція відбувається на підставі Закону України "Про боротьбу з тероризмом" від 20 березня 2003 року № 638-IV і полягає у вжитті скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності (стаття 1).
Для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, які провадять діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з цієї зони під час її проведення, Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 2 вересня 2014 року № 1669-VII запроваджено ряд заходів. Водночас у цьому законі визначено, що завершення періоду проведення антитерористичної операції обумовлюється набранням чинності указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України (частина перша статті 1). 
Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на Кабінет Міністрів України покладено обов`язок у десятиденний строк з дня опублікування Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1053-р від 30 жовтня 2014 року затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до якого включено м. Слов`янськ.
Отже, проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей з 07 квітня 2014 року визначено компетентним органом у сфері боротьби з тероризмом.
Крім того, проведення антитерористичної операції на території м. Слов`янська є загальновідомим фактом, який на підставі ст. 82 ЦПК України не потребує доказування.
Згідно зі спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням ПП «Владі» станом на час розгляду справи  є м. Слов`янськ. (а. с. 144-146, т. 1 ). 
Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", який є чинним, на час проведення антитерористичної операції встановлено мораторій щодо нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року. Дію даного Закону в частині введення мораторію зупинено не було. 
Листом від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 Національний банк України повторно нагадав всім банкам про необхідність скасування пені та штрафів за договорами кредиту під час АТО та про необхідність суворого і безумовного дотримання вимог Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", невиконання яких тягне відповідальність керівників банків. 
Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у порушення зазначеного законодавства задовольнив вимоги позивача в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з комісійної винагороди банку, нарахованих на вказану суму інфляційних втрат, 3 % річних та пені у сумі 34 грн. 69 коп., з огляду на що рішення в цій частині слід скасувати, відмовивши у їх задоволенні.
             Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Донецької області від 29 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року змінено в частині розміру стягнутої пені по процентам, пені за несплачену комісійну винагороду та в частині визначення загальної суми. Позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до ПП «Владі», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з ПП «Владі» та ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії № 26-15-23/13 від 26 грудня 2013 року, яка склалась станом на 30 березня 2015 року в сумі 5 074 026 грн. 35 коп., з яких: заборгованість за кредитом – 3 800 000, грн., заборгованість по процентам – 472 157 грн. 81 коп., несплачені комісійні послуги – 12 540 грн., інфляційне збільшення заборгованості – 349 149 грн. 21 коп., три проценти річних від суми заборгованості – 32 272 грн. 20 коп., пеня по тілу кредиту – 365 911 грн. 42 коп., пеня по процентам – 41 028 грн. 64 коп. та пеня за несплачену комісійну винагороду – 967 грн. 07 коп. У частині стягнення судового збору рішення залишено без змін.
                          Порядок розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, регулюється статтею 370 ЦПК України, у частині третій якої вказано, що за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову апеляційного суду.
               Аналогічні повноваження апеляційного суду визначені у пункті 8 частини першої статті 374 ЦПК України.
               Враховуючи, що після прийняття апеляційним судом постанови від 05 квітня 2018 року рішення апеляційного суду Донецької області від 29 жовтня 2015 року залишилось чинним, суд апеляційної інстанції під час нового розгляду, керуючись повноваженнями, визначеними у частині третій статті 370 ЦПК України, пункті 8 частини першої статті 374 ЦПК України, не позбавлений можливості вирішити питання щодо його скасування.
               Враховуючи, що після прийняття апеляційним судом постанови від 05 квітня 2018 року рішення апеляційного суду від 29 жовтня 2015 року залишилось чинним, суд апеляційної інстанції під час нового розгляду керуючись повноваженнями, визначеними у ч.3 статті 370 ЦПК України, п.8 ч.1 статті 374 ЦПК України, вважає за необхідне вирішити питання щодо його скасування.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги, підлягає сплаті судовий збір за суд першої інстанції у сумі 27 709, 50 грн., за подачу апеляційної скарги 41 564, 25 грн. – 5 481 грн., (36 083, 25 грн.), за подачу касаційної скарги у сумі 55 419, 00 грн. – 7308,00 грн. (48 111, 00 грн.), всього до сплати підлягає 111 903, 75 грн.

            Керуючись статтями 374, 370 ч.3, 374 ч.1 пп. 2, 8, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

     П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення апеляційного суду Донецької області від  29 жовтня 2015 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 9 червня 2015 року у цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до Приватного підприємства «Владі», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом - скасувати.
              Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" пені та за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань та заборгованості з комісійної винагороди банку - скасувати, в іншій частині - змінити. 
             Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії – Донецьке обласне управління АТ "Ощадбанк" (місцезнаходження: 84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Сіверська, 54, код ЄДРПОУ 09334702) заборгованість за договором кредитної лінії № 26-15-23/13 від 26 грудня 2013 року, що утворилася станом на 12 травня 2017 року:  по тілу кредиту у сумі 3 800 000  (три мільйони вісімсот тисяч) гривень; по процентам за користування кредитом у сумі 183 961 (сто вісімдесят три тисячі дев`ятсот шістдесят одна) гривня 65 коп.; з інфляційного збільшення заборгованості по тілу кредиту 2 559 905 (два мільйони п`ятсот п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот п`ять) гривень 38 коп.; з інфляційного збільшення заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 156 047 ( сто п`ятдесят шість тисяч сорок сім) гривень 05 коп.;  три проценти річних по простроченому кредиту у сумі 257 358 (двісті п`ятдесят сім тисяч триста п`ятдесят вісім) гривень 91 коп.;  три проценти річних по простроченим процентам за користування кредитом у сумі 12 458  (дванадцять тисяч чотириста п`ятдесят вісім) гривень 99 коп., а всього 6  969 731 (шість мільйонів дев`ятсот  шістдесят дев`ять тисяч сімсот тридцять одну) гривню 98 коп.
У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань та заборгованості з комісійної винагороди банку-  відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії – Донецьке обласне управління АТ "Ощадбанк" судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у сумі 41 309 (сорок одна тисяча триста дев`ять) грн. 69 коп., за подання апеляційної скарги 56 483 (п`ятдесят  шість тисяч чотириста вісімдесят три) грн. 54 коп., за подання касаційної скарги 75 311(сімдесят п`ять тисяч триста одинадцять) грн. 38 коп., а всього 173 104 (сто сімдесят три тисячі сто чотири) гривні 61 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя:      О.А. Мірута 

Судді:         Г.В. Новікова

           О.В. Халаджи 

Повне судове рішення складено  16 вересня 2021 року.

Головуючий суддя:      О.А. Мірута