КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 362/1506/20                                                                              Головуючий у І інстанції Марчук О.Л.
Провадження №22-ц/824/7810/2021                                                       Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
22 вересня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - Левчишиної Олени Валентинівни та представника ОСОБА_4 - Ліщишина Ігора Віталійовича на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Єлизавета Володимирівна про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності та визнання недійсним свідоцтв,
УСТАНОВИВ:
 
у березні 2020 року позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом в обґрунтування вимог якого зазначила, що в період часу з лютого 2011 року до 27 квітня 2019 року вона проживала разом із ОСОБА_6 однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу.
За час спільного проживання за спільні кошти ними була придбана квартира  АДРЕСА_1 , яка є об`єктом спільної сумісної власності.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 загинув в автокатастрофі.
Після його смерті відповідачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оформили на себе спадкове майно, отримавши свідоцтва про право на спадщину та зареєструвавши за собою право власності на спірну квартиру.
Посилаючись на зазначене, позивачка просила:
- встановити факт її проживання разом із ОСОБА_6  однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період часу;
- визнати недійсними видані приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Є.В. на ім`я спадкоємців померлого ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначену квартиру;
- визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2021 року позов задоволено частково.
Встановлено факт проживання  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Визнано недійсним видане приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Єлизаветою Володимирівною на ім`я ОСОБА_1 свідоцтво № 322 від 24 лютого 2020 року про право на спадщину за законом після  ОСОБА_6 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_3 ,на квартиру АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним видане приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Єлизаветою Володимирівною на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво № 321 від 24 лютого 2020 року про право на спадщину за законом після  ОСОБА_6 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_3 ,на квартиру АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернувся їх представник - адвокат Левчишина О.В. В доводах скарги посилається на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставина, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Зокрема, апелянт зазначає, що сторона відповідачів не заперечує того факту, що ОСОБА_6 був дійсно знайомий з позивачем ОСОБА_4 , вони зустрічалися та спілкувалися. Проте, вважає, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам відповідачів про те, що між цими особами не існувало сімейних відносин, вони не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Період спільного проживання встановлено судом на підставі пояснень свідків. В той же час, допитані судом свідки, викликані за клопотанням позивача, зазначали про різний період спільного проживання.
В порушення норм процесуального законодавства, суд першої інстанції відхилив клопотання сторони відповідачів про допит свідка ОСОБА_8 , найближчого друга та партнера загиблого ОСОБА_6 .
Крім того, місцевим судом не було надано належної правової оцінки питанню правового режиму спірного майна - квартири АДРЕСА_1 . Отримавши пояснення позивача про те, що за період спільного проживання вона офіційно не працювала та займалася домашнім господарством, суд першої інстанції зосередився виключно на вимозі про встановлення факту спільного проживання.
Поклавши в основу рішення покази свідків, суд першої інстанції не дав оцінки письмовим доказам по справі: договорам, стороною яких був ОСОБА_6 , довідкам про місце реєстрації, про місце проживання, якими спростовується факт перебування останнього у фактичних шлюбних відносинах.
З апеляційною скаргою в інтересах позивача ОСОБА_4 звернувся представник останньої - адвокат Ліщишин І.В., в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .
Зазначає, що відмовляючи у задоволенні даної позовної вимоги, суд першої інстанції не навів правового обґрунтування своїх висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову в цій частині у зв`язку із не заявленням позивачем вимог про визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності.
Представником позивача - адвокатом Ліщишиним І.В. також було подано відзив на апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Представник позивача вважає доводи апеляційної скарги відповідачів необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що факт спільного проживання позивача та ОСОБА_6 в ході розгляду справи було підтверджено не лише показаннями свідків, а і сукупністю письмових доказів. 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та її представник адвокат Качковський А.С. підтримали подану позивачем апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а апеляційну скаргу відповідачів залишити без задоволення.
Представник відповідачів - адвокат Левчишина О.В. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 заперечувала, підтримавши доводи апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . 
Також в судовому засіданні представником відповідачів було заявлено клопотання про дослідження доказів та допит свідка - ОСОБА_8 , якому відомо про факти спільних відносин, а також про обставини та походження коштів, використаних на придбання квартири АДРЕСА_1 .
З`ясувавши думку учасників судового розгляду щодо заявленого клопотання, враховуючи обґрунтованість відмови суду першої інстанції в його задоволенні, колегія суддів дійшла висновку про залишення його без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла таких висновків.
За положеннями ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , суд керувався тим, що позивачем доведено факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 у період з лютого 2011 року по 27 квітня 2019 року, зокрема судом встановлено, що останні спільно проживали в одному житловому приміщенні, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, піклувались один про одного, спільно дбали про утримання свого житла, мали спільний бюджет, за взаємною згодою вирішували побутові питання, придбання майна, а їх відносини були усталеними і притаманними відносинам подружжя.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 22 грудня 2010 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_9 , що підтверджується відповідним Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 07 березня 2012 року (а.с. 13).
За договором купівлі-продажу квартири від 17 квітня 2012 року ОСОБА_6 придбав квартиру  АДРЕСА_1 (а.с. 29).
Витягом про державну реєстрацію прав від 20.04.2012 року підтверджується факт набуття ОСОБА_6 права власності на вказане нерухоме майно (а.с. 28).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 03.05.2019 року (а.с. 32).
В порядку спадкування після померлого, на підставівиданих його спадкоємцям батьку і сину приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Є.В. свідоцтв №№ 321 і 322 від 24 лютого 2020 року про право на спадщину за законом, ОСОБА_1 і ОСОБА_10 набули права власності на зазначене нерухоме майно в рівних частках по 1/2 частині, що підтверджується відповідною Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.03.2020 року (а.с. 34 - 35).
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 з лютого 2011 року по 27 квітня 2019 року. Встановлення даного факту позивачу необхідно для вирішення спору із спадкоємцями ОСОБА_6 щодо права власності на майно, яке позивач, посилаючись на положення статті 74 СК України, вважає спільним сумісним майном.
У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
У частинах першій, другій статті 74 СК України (у редакції, чинній станом на 01 січня 2004 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що "за правилами статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти".
Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)".
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
У позовних вимогах ОСОБА_4 просить встановити факт спільного проживання з ОСОБА_6 в період з лютого 2011 року по 27 квітня 2019 року. Предметом позову є визнання права власності ОСОБА_4 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , як на частку і спільному сумісному майні.
Судом встановлено, що право власності на вказану квартиру було зареєстроване за ОСОБА_6 20.04.2012 року, що підтверджується витягом з ЄДРПНМ.
Отже, предметом доказування у даній справі є обставини спільного проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_6 однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету та придбання вказаного нерухомого майна за спільні кошти в інтересах сім`ї в період набуття квартири у власність ОСОБА_6 .
На підтвердження заявлених позовних вимог позивачкою ОСОБА_4 подано наступні письмові докази.
Довідкою за підписом Голови правління ЖБК «Маяк-3» вих. № 20/04 від 14.04.2020 року, зокрема, засвідчено, що в період часу з лютого 2011 року по листопад 2012 року в квартирі  АДРЕСА_3 спільно проживали ОСОБА_6 , ОСОБА_4 і ОСОБА_11 та ОСОБА_4 і ОСОБА_6 спільно здійснювали комунальні платежі та надання житлово-комунальних послуг за вказаною адресою (том 1 а.с. 153).
За змістом довідки № 574 від 07 червня 2019 року депутата Васильківської міської ради Бурсової Л.П., ОСОБА_4 разом із ОСОБА_6 проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 36).
Приймаючи вказані документи як докази, що підтверджують факт спільного проживання  ОСОБА_4 і ОСОБА_6 з лютого 2011 року, суд першої інстанції не дав їм належної правової оцінки.
Так, довідка № 20/04 від 14.04.2020 року, отримана позивачем після відкриття провадження у даній справі. Інформація, зазначена у вказаній довідці, за відсутності інших підтверджуючих доказів, викликає обґрунтований сумнів. Зокрема, матеріали справи не містять доказів зайняття головою правління ЖБК «Маяк-3» Мороз В.В. цієї посади в період, який охоплено даними довідки. Крім того, відсутні інші письмові докази, на підставі яких можливо перевірити факт спільної оплати ОСОБА_6 та ОСОБА_4 комунальних платежів за обслуговування та надання житлового-комунальних послуг.
Довідка № 574 від 07 червня 2019 року депутата Васильківської міської ради Бурсової Л.П. також безпідставно взята до уваги судом першої інстанції, оскільки не є належним доказом, підтверджуючим факт проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_6 однією родиною та наявності усталених відносин, притаманних подружжю на час придбання спірного майна у власність. 
Довідка відділу з питань реєстрації місця проживання виконкому Васильківської міської ради № 1425 від 08.02.2019 року складена на підставі довідки № 574 від 07 червня 2019 року депутата Васильківської міської ради Бурсової Л.П., у зв`язку із чим також не може бути прийнята, як належний доказ у справі.
Письмові докази, такі як заявка ОСОБА_4 на підключення Інтернету, копії фіскальних чеків, видаткові накладні, товарні чеки та інші документи фінансового характеру щодо придбання будівельних матеріалів, підтверджують лише обставини здійснення ремонту квартири  АДРЕСА_1 , та не можуть свідчити про наявність сімейних правовідносин, притаманних подружжю на час набуття спірного майна у власність, а також не підтверджують придбання спірної квартири за спільні кошти.
ДовідкаТОВ «ВЗХ-Стар» від 13.03.2020 року № 5, про укладення між даним товариством і ОСОБА_6 договору № 97 від 17.04.2012 року «Про надання послуг» не може бути взята до уваги, як належний доказ по справі, оскільки наведена в ній інформація про здійснення ОСОБА_4 оплати послуг по утримання будинку і прибудинкової території, з холодного водопостачання і водовідведення квартири  АДРЕСА_1 має бути підтверджена іншими достовірними доказами (напр. відповідними платіжними квитанціями) Крім того, довідка не містить періоду здійснення ОСОБА_4 таких оплат. (а.с. 151).
Судом першої інстанції встановлено, що кредит на придбання квартири АДРЕСА_1 було виплачено за життя ОСОБА_6 , під час його спільного проживання разом із ОСОБА_4 однією сім`ю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.
Такі висновки суду не відповідають обставинам справи та спростовуються наявними у ній доказами.
Так, як зазначено вище, договір купівлі-продажу квартири був укладений між ТОВ «ВЗХ-СТАР» та ОСОБА_6 17.04.2012 року. (том 1 а.с. 29)
Відповідно до п. 3,4 вказаного Договору, продаж вчинено за погоджену сторонами суму: 349 160, 00 грн., яку представник Продавця одержав повністю від Покупця до підписання цього договору. Сторони заявляють про повний розрахунок за продану квартиру.
Крім того, відповідно до п. 9 Договору, до відома представника Продавця був доведений зміст заяви Покупця про те, що на момент укладення договору він у шлюбі не перебуває, а кошти, які витрачаються на придбання квартири, не є спільною сумісною власністю, а є його особистою власністю.
На виконання ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.06.2020 року приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Іванковою І.О. направлено суду належним чином посвідчену копію Справи щодо посвідчення Договору купівлі-продажу квартири  АДРЕСА_1 .
Матеріали вказаної Справи містять нотаріально посвідчену Заяву ОСОБА_6 від 17.04.2012 року, якою він стверджує той факт, що на час складання заяви у шлюбі не перебуває, і грошові кошти, що витрачаються на придбання квартири за цим договором, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, і особи, які могли би поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю квартири, у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні. (том 2 а.с. 174) 
Кредитний договір №1740 з ПАТ «Державний ощадний банк України» був укладений ОСОБА_6 05 липня 2012 року, тобто після набуття ним у власність квартири АДРЕСА_1 . (том а.с.30-31 )
Предметом Кредитного договору №1740 від 05 липня 2012 року є надання Банком - ПАТ «Державний ощадний банк України» Позичальнику - ОСОБА_6 грошових коштів в сумі 120 000,00 грн., на умовах повернення, строковості, сплати процентів за користування кредитними коштами.
Виконання зобов`язань за Кредитним договором було забезпечено Іпотечним договором № 3970 від 05.07.2012 року, за умовами якого ОСОБА_6 передав Банку в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . (том 2 а.с. 105-108)
При укладенні Кредитного договору №1740 від 05 липня 2012 року ОСОБА_6 своєю заявою засвідчив, що на момент укладення цього Кредитного договору в шлюбі не перебуває та сім`єю з будь-якою особою без реєстрації шлюбу не проживає, що підтверджується змістом Договору. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції належної правової оцінки вказаним письмовим доказам не дав, дійшов помилкового висновку про їх відхилення з тих підстав, що вони суперечать показанням допитаних свідків та у зв`язку із неможливістю встановити мотиви ОСОБА_6 , з яких він вчиняв застереження такого змісту.
Покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року.
Крім того, з пояснень допитаних в ході розгляду справи судом першої інстанції свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 не можна встановити ознак спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства та наявність спільного бюджету, вкладання відповідних коштів та джерела їх походження саме на час набуття ОСОБА_6 у власність квартири АДРЕСА_1 .
Разом із тим, суд першої інстанції у рішенні не навів, якими доказами підтверджено, що в указаний період ОСОБА_4 мала з ОСОБА_6 спільний бюджет, не встановлено джерела походження коштів, за рахунок яких придбане спірне майно.
Позивач ОСОБА_4 , посилаючись на факт придбання спірної квартири за рахунок спільних коштів, не надала суду доказів, підтверджуючих джерело походження таких коштів, зазначивши в своїх поясненнях суду апеляційної інстанції про те, що частину грошових коштів дав ОСОБА_6 , а частину її батьки. 
З матеріалів справи також вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_6 по день його смерті було: буд. АДРЕСА_5 .
Як платник податків ОСОБА_6 щорічно сплачував податки, що підтверджується податковими деклараціями, незмінно зазначаючи при цьому адресу проживання: АДРЕСА_6 . 
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника відповідачів Левчишиної О.В. про те, що наявні в матеріалах справи письмові докази, такі як договір купівлі-продажу квартири, долучена до нього нотаріальна заява ОСОБА_6 , кредитний договір та матеріали кредитної справи спростовують висновки суду про те, що з лютого 2011 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 проживали разом як одна сім'я.
Оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем ОСОБА_4 не було доведено факту спільного проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю з лютого 2011 року, ведення ними спільного господарства та наявність спільного бюджету, за рахунок якого було можливим придбання спірного нерухомого майна.
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду про доведення позивачем обґрунтованості своїх вимог не відповідають встановленим по справі обставинам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому в силу ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено відсутність підстав для задоволення позову, апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - Ліщишина Ігора Віталійовича не може бути задоволена,.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - Ліщишина Ігора Віталійовича  - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - Левчишиної Олени Валентинівни  - задовольнити.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2021 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_16 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Єлизавета Володимирівна про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності та визнання недійсним свідоцтв - відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови буде складений 27 вересня 2021 року.

 
 
Суддя-доповідач                                                                 Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                          С.А. Голуб 
 
                                                                                                          Н.В. Ігнатченко