Дата документу 20.07.2021 Справа № 310/6999/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 310/6999/19 
Провадження №22-ц/807/1756/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Черткова Н.І.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 липня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
  	  	
секретар	Бабенко Т.І.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2021 року, ухвалене у м. Бердянськ (повний текст рішення складено 22 лютого 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недостовірної та такої, що принижує честь, гідність та ділову репутацію священика ПЦУ ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , інформації, розміщеної на сайті соціальної мережі 'Facebook' та стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. Позов мотивують тим, що 31.07.2019 у групі БРД Бердянськ, на сайті соціальної мережі 'Facebook', за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 був опублікований матеріал під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Митинг, благодарность полиции и предполагаемые заказчики на плакате». У відповідь на коментарі позивачів до цієї статті, користувач соціальної мережі 'Facebook' під ніком « ОСОБА_4 » почав висловлюватись на адресу позивачів у грубому, принизливому тоні, ображав сім`ю позивачів та розповсюджував негативну та неправдиву інформацію в брутальній, принизливій та непристойній формі (пунктуація та орфографія збережена):
1.- «Дык секту вести ума много не надо, вон жену воровку блудливую нашел. Людей грязью поливает, политика и почетаниематерщинника сармата для него святое, за деньги душу дьяволу продал видать. Жена демоница на людей бросается. Вор с воровочкой спелись. Иуда и храм у тебя без людей. Вернее сектанское сбореще которых ты за лохов держишь... Шарлотан... Дуримар... Добро ненавистник»;
2.- «JuliaNikolaiev юмор? Да твой муж бухает дерется а потом заявы пишет»;
3.- «JuliaNikolaiev ваша упс не церковь вовсе на мой взгляд. Священик продажный матушка в прошлом воровайка, узелки слабые?»
4.- « ОСОБА_5 в-районе 8го марта секта, мне не важно чья, но поп там драчун и пьянчуга и жена его не порядочная, ведут аморальный образ жизни и вмешиваются в политику. Такого быть не должно».
Фактично, відповідач розповсюдив недостовірну інформацію про те, що позивач Священник ПЦУ ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями та займається крадіжками, позивач ОСОБА_1 займається крадіжками, а домовий храм в ім`я Святої Живоначальної Трійці, розташований за адресою: АДРЕСА_1 є сектою. Вказали, що вищевказана інформація, розповсюджена відповідачем є недостовірною та розпалює міжрелігійну ворожнечу. Позивач ОСОБА_1 вказала, що, враховуючи характер та обсяг страждань (душевних та психічних), яких вона зазнала, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням стану здоров`я, ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусилля, необхідних для відновлення попереднього стану, враховуючи, що ця інформація була викладена в брутальній, принизливій, образливій, зневажливій та непристойній формі оцінює моральну шкоду у сумі 1 000 000,00 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недостовірної та такої, що принижує честь, гідність та ділову репутацію священика ПЦУ ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , інформації, розміщеної на сайті соціальної мережі 'Facebook' та стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн., відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, в оскаржуваному рішенні не надана правова оцінка обставинам, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, а саме чи мав місце факт поширення недостовірної інформації, чи є вказана інформація неправдивою, чи провокувала вона міжрелігійну ворожнечу. Питання неналежності відповідача вирішено з порушенням норм процесуального законодавства, та без оцінки доказів наданих позивачами.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження поширеної відносно позивачів інформації саме відповідачем – ОСОБА_3 позивачами надані наступні докази:
1.Скріншоти особистої сторінки в соціальній мережі Facebook користувача « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (відповідача), який поширив недостовірну інформацію про позивачів, яка містить фотокартки та інформацію, які дають змогу ідентифікувати користувача « ІНФОРМАЦІЯ_3 », як відповідача у даній справі. (додаток №1 до даного позову, на 3-х аркушах).
2.Скриншоти недостовірної інформації, поширеної в соціальній мережі Facebook користувачем « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (відповідачем). (додаток №2 до даного позову, на 4-х аркушах).
3.Скриншоти особистої сторінки в соціальній мережі Facebook користувача « ІНФОРМАЦІЯ_4 », яка створена відповідачем після видалення ним користувача « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (додаток №3 до даного позову, на 11-ті аркушах.)
4.Скриншоти переписки в соціальній мережі Facebook користувача « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (відповідача) з іншими користувачами мережі, де він підтверджує своє авторство щодо поширення ним недостовірної інформації про позивачів від імені користувача « ІНФОРМАЦІЯ_3 » та те, що під іменем користувача « ІНФОРМАЦІЯ_3 », інформацію поширював саме відповідач. (додаток №4 до даного позову, додатки, на 8-й аркушах).

Суду був наданий відеозапис, зроблений позивачем ОСОБА_2 , його розмови і прихожан церкви з ОСОБА_3 біля будинку останнього, а також за клопотанням позивача ОСОБА_2 були допитані свідки – прихожани церкви, які разом з ним їздили додому до ОСОБА_3 .

Із оглянутого відеозапису достеменно не вбачається, що ОСОБА_6 поширив саме ту інформацію, на яку зазначено в позові під аккаунтом « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Дійсно, на відео ОСОБА_6 каже, що спілкувався в соціальній мережі Facebook, іноді щось коментував, йому відома церква, де священиком є ОСОБА_2 , він також читав статтю «Год убийству Сармата», враховуючи висловлювання, які він допускав в ході бесіди.

В бесіді ОСОБА_7 також неодноразово висловлював свою думку на деякі події, установи та осіб міста, але тверджень того, що він під аккаунтом « ІНФОРМАЦІЯ_3 » коментував статтю і вів переписку з ОСОБА_8 , він не висловлював.

Свідки, допитані судом за клопотанням позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які є прихожанами церкви в ході судового розгляду показали, що читали коментарі в фейсбуці « ІНФОРМАЦІЯ_5 », які допустив принизливі висловлювання на адресу позивачів в своїх коментарях, також показали, що разом з ОСОБА_2 їздили додому до ОСОБА_3 , оскільки позивач та вони вважали, що це саме він поширив відносно позивачів недостовірну інформацію в фейсбуці.

В ході розмови з ОСОБА_12 , показали свідки, їм стало зрозуміло, що саме він поширив цю інформацію під ніком « ОСОБА_4 », оскільки він впізнав їх, в ході розмови з ними допускав такі ж висловлювання, як і коментарях до статті, не заперечував, що спілкувався в фейсбуці.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що скріншоти особистої сторінки в соціальній мережі Facebook користувача « ІНФОРМАЦІЯ_3 », скриншоти особистої сторінки в соціальній мережі Facebook « ІНФОРМАЦІЯ_4 », переписка в соціальній мережі користувача « ІНФОРМАЦІЯ_4 » з іншими користувачами, де він, на думку позивачів, підтверджує, що саме він поширив недостовірну інформацію відносно позивачів під іменем користувача « ІНФОРМАЦІЯ_3 » достеменно не свідчать про те, що аккаунт під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » був створений саме користувачем « ІНФОРМАЦІЯ_4 », в переписці не звучить таке твердження. Позивачами не надано жодного допустимого доказу відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, поширення відносно них недостовірної інформації, що принижує їх честь, гідність та ділову репутацію саме відповідачем ОСОБА_3 , і, як слід, позовні вимоги є такими що не підлягають задоволенню.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України).

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно із статтею 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно із статтею 200 Цивільного кодексу України та статтею 1 Закону України "Про інформацію", інформація - це документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце в суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, учинення будь-яких інших протиправних дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до ділової репутації.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", до відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь і гідність громадянина або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співіснування та принципів людської моралі.

За положеннями статті 44 Закону "Про інформацію", учасники інформаційних відносин зобов`язані додержуватися принципів інформаційних відносин та поважати інформаційні права інших суб`єктів. Стаття 47 цього Закону передбачає відповідальність осіб винних у поширенні інформації, що не відповідає дійсності, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію особи.

Відповідно до частин шостої і сьомої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила.

Згідно з положеннями ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року № 1, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до Закону України "Про телекомунікації" домен - це частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється, а доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

При цьому, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 12 ЦПК України саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту поширення інформації відповідачем, позивач надав лише скріншоти особистої сторінки в соціальній мережі Facebook користувача « ІНФОРМАЦІЯ_3 », скриншоти особистої сторінки в соціальній мережі Facebook « ІНФОРМАЦІЯ_4 », переписка в соціальній мережі користувача « ІНФОРМАЦІЯ_4 » з іншими користувачами.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Таким чином, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачами факту поширення інформації відносно них відповідачем, та, як наслідок, відсутність підстав для задоволення її позову.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги про те що, в оскаржуваному рішенні не надана правова оцінка обставинам, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, а саме чи мав місце факт поширення недостовірної інформації, чи є вказана інформація неправдивою, чи провокувала вона міжрелігійну ворожнечу, що питання неналежності відповідача вирішено з порушенням норм процесуального законодавства, та без оцінки доказів наданих позивачами, щодо відсутності необхідності встановлення «доменного імені» - не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 липня 2021 року

Головуючий, суддя-доповідач                                                С.В. Кухар

Судді:                                                                         О.В. Крилова

О.З. Поляков