Постанова
Іменем України
 
30 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 463/7788/18
провадження № 61-8068св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 серпня 2019 року у складі судді Леньо С. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права. 
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
28 грудня 2018 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача.
 
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 жовтня 1973 року є власником 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 та 11 січня 2005 року зареєструвала таке право. Іншим співвласником будинку із аналогічною часткою є відповідач, право власності якого зареєстровано 24 квітня 2005 року на підставі договору дарування від 08 квітня 2005 року. 
 
Позивач вказувала, що у зв`язку з втратою свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 жовтня 1973 року державний нотаріус Львівського державного нотаріального архіву 12 травня 2017 року видав його дублікат, з яким вона звернулася до юридичного департаменту Львівської міської ради із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 . Однак, державний реєстратор зупинив розгляд заяви у зв`язку відсутністю повного пакету документів, необхідних для реєстрації права власності. 
 
Зокрема, державний реєстратор повідомив про необхідність подання договору про поділ спільного майна, договору про виділ в натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду та документів, що підтверджують присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. 
 
Позивач зазначала, що такі документи у неї відсутні, оскільки відповідні договори не укладались та не ухвалювалось рішення суду про виділ чи поділ спільного майна. Також, відсутні документи про присвоєння частині будинку позивача окремої поштової адреси, а тому через відсутність таких документів вона відкликала заяву про державну реєстрацію права власності. 
 
Разом з тим, відповідач діючи без її відома та участі 27 березня 2006 року зареєстрував належне йому право власності на 1/2 частку будинку як на єдиний об`єкт нерухомості з присвоєнням такому окремої поштової адреси №  5-Б . 
 
Позивач вважала, що тим самим відбувся поділ будинку, після якого припинилось право спільної часткової власності. Однак, у власності позивача фактично залишається 1/2 частка будинку під № 5 . 
 
Позивач вказувала, що відповідач своїми діями створив перешкоди щодо реєстрації права власності на належну їй 1/2 частку будинку, а тому просила в судовому порядку визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку як на окремий об`єкт нерухомості.
 
Просила ухвалити рішення, яким визнати, що будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 31,1 кв. м, житловою площею 12,6 кв. м, що позначений літерою «А-1», тамбур, що позначений літерою «а-1»; сарай, що позначений літерою «Б» та колодязь, що позначений літерою «К» в технічному паспорті від 05 квітня 2018 року належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, як окремий об`єкт нерухомості із часткою у розмірі 1/1.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 29 серпня 2019 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звертаючись до суду з цим позовом та включивши самочинне будівництво до переліку майна, яке намагається визнати окремим об`єктом нерухомості, позивач в такий спосіб вирішує питання самочинного будівництва, і тому такий позов не може розцінюватись як законний спосіб захисту.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Личаківського районного суду міста Львова.
 
11 червня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не повно з`ясовано обставини справи та досліджено докази. Заявник зазначає, що без реєстрації права власності на 1/2 будинку не може вільно ним розпоряджатися.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права, зокрема статті 392 ЦК України, у подібних правовідносинах, як на підставу оскарження судових рішень.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 жовтня 1973 року на праві приватної власності належить Ѕ частина будинку та відповідна частина господарських будівель, які до цього будинку відносяться, що знаходяться в АДРЕСА_1 (а. с. 17, 18).
 
Згідно витягу про реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_2 -Винники відповідачу належала інша 1/2 частка будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08 квітня 2005 року (а. с. 13, 14).
 
Відповідно до рішення виконавчого комітету Винниківської міської ради Львівської області від 22 грудня 2005 року № 428, частині будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме приміщення 2-1 площею 9,7 кв. м, 2-2 площею 14,9 кв. м, 2-3 площею 2,8 кв. м, присвоєно окрему поштову адресу, а саме АДРЕСА_2 , житлова площа - 14,9 кв. м, загальна площа - 27,4 кв. м, надвірні споруди: сарай «В», вбиральня «Г» (а. с. 28).
 
На підставі вищевказаного рішення Винниківською міською радою 27 березня 2006 року відповідачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 27,4 кв. м, житловою площею 14,9 кв. м. Форма власності на вказаний будинок - приватна із часткою 1/1. Оригінал такого свідоцтва знаходиться в матеріалах інвентаризаційної (реєстраційної) справи, заведеної на будинок АДРЕСА_2 (а. с. 26, 27).
 
Вказані рішення, свідоцтво та державна реєстрація права власності на вказаний будинок за відповідачем не оспорювались, не визнавались не чинними та є дійсними.
 
Згідно рішення державного реєстратора Канюги А. Я. від 21 травня 2018 року № 41196138 розгляд заяви позивача про державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 зупинено у зв`язку з поданням документів не в повному обсязі, а саме відсутністю договору про поділ спільного майна, договору про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідного рішення суду та документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (а. с. 19).
 
В подальшому позивач відкликала свою заяву про реєстрацію права власності, а державний реєстратор виніс рішення від 02 липня 2018 року № 41854184 про залишення такої заяви без розгляду (а. с. 20).
 
В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься архівний запис про право власності позивача на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 , а також аналогічний запис про наявність у відповідача права власності на іншу частину цього будинку, що відображено в інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності проведена відповідно до рішення про державну реєстрацію від 11 січня 2005 року на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04 жовтня 1973 року.
 
Згідно матеріалів інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 , вбачається, що тамбур «а'-1» та сарай «Б» збудовані самовільно.
 
Відповідно до довідки виконавчого комітету Винниківської міської ради Львівської області самочинне будівництво на АДРЕСА_1 , здійснено ОСОБА_3 (попередній власник спірної частки будинку).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
 
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.
 
За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
 
Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.
 
Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
 
Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
 
Позивачем у цивільній справі про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). 
 
Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.
 
Вказана позиція зазначена у постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-160цс16, 02 грудня 2015 року у справі № 6-1502цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, а також у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 523/11051/17, від 12 грудня 2019 року у справі № 191/3389/13-ц.
 
Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.
 
Отже, до прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК України).
 
Вказана позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 368/1153/18, від 22 квітня 2020 року у справі № 368/1153/18.
 
З наведеного вище вбачається, що позивач не набувала права власності на спірний об`єкт збільшеної площі, а має намір таке набути за рішенням суду, подавши даний позов.
 
Отже відсутні і підстави для визнання права власності на спірний об`єкт за позивачем.
 
Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладено у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
Сама по собі незгода заявника із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування судових рішень.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 серпня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	А. І. Грушицький 	
 	    В. С. Висоцька 	
 	    І. В. Литвиненко