СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2021 р.                                                                             Справа №905/172/21  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Склярук О.І., 
при секретарі Супрунової І.А.,
за участю представників:
позивача – Полонський Г.А., паспорт серія НОМЕР_1 від 19.06.1997 року;
відповідача – Рабко Т.О., довіреність №01.02-18/8239 від 27.10.2020 року, свідоцтво серія ДН№4984 від 28.02.2018 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача – Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь, Донецька область, (вх.№1487Д/1-40) на рішення Господарського суду Донецької області від 12.04.2021 року у справі №905/172/21,
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвторутилізація», с.Дослідне, Дніпропетровська область, 
до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь», м.Маріуполь, Донецька область, 
про стягнення 700731,53 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрвторутилізація» звернулося до Господарського суду Донецької області із позовом до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про стягнення 700731,53 грн., з яких – 607139,60 грн. основного боргу, 50361,66 грн. – пеня, 24458,51 грн. – інфляційні збитки, 18771,76 грн. – 3% річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на укладений із відповідачем договір підряду №2019/53ск від 19.12.2018 року згідно якого ним були виконані ремонтні роботи, однак відповідач в установленому поряду та строки свої зобов`язання за договором щодо оплати робіт не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, на яку нараховані: пеня, інфляційні втрати та 3% річних.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 12.04.2021 року у справі №905/172/21 (повний текст рішення складено та підписано 15.04.2021 року, суддя Демідова П.В.) позов задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрвторутилізація» суму основної заборгованості 607139,60 грн., пеню в розмірі 50233,89 грн., інфляційні втрати в сумі 24435,28 грн., 3% річних у розмірі 18737,97 грн., судовий збір у розмірі 10508,20 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить:
- скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 12.04.2021 року в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних; 
- змінити рішення та у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 50233,89 грн., інфляційних втрат в сумі 24435,28 грн. та 3% річних у розмірі 18737,97 грн. відмовити;
- в разі якщо суд прийде до висновку про залишення рішення без змін, керуючись ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, зменшити суму пені на 90%;
- судові витрати покласти на позивача.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що враховуючи положення договору та норми чинного законодавства, позивач не довів належним чином виникнення права нарахування інфляційних втрат, 3% річних та пені на момент звернення із позовом до суду. Так, обов`язок по сплаті у відповідача виникає з моменту акцепту виставленого рахунку, який має бути сплачено на протязі 75 днів. Позивач виставив рахунки 30.09.2020 року, 31.10.2020 року та 29.11.2020 року, проте доказів надсилання рахунків на адресу відповідача, а отже їх акцепту – не надав. 
Скаржник вказує, що помилковим є включення до розрахунку штрафних санкцій суми ПДВ. Пеня, інфляція та 3% річних є спеціальною санкцією та не можуть бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 року у справі №916/1319/19.
Також апелянт зазначає, що у нього склалось скрутне фінансове становище, у зв`язку з чим до суду першої інстанції було надано клопотання про зменшення розміру пені на 90% від суми, що підлягає стягненню. Проте, таке клопотання залишено без задоволення і доводам відповідача місцевим господарським судом не було надано належної оцінки.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.05.2021 року з урахуванням ухвали суду від 07.06.2021 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача на рішення Господарського суду Донецької області від 12.04.2021 року у справі №905/172/21; встановлено строк на протязі якого позивач має право подати до суду відзив, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду заяви, клопотання та документи в обґрунтування своєї позиції по справі; призначено справу до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права сторони на участь у судовому засіданні.
26.05.2021 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№6045), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
У судовому засіданні 12.07.2021 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні.
Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне. 
За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана  сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).
Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).
Так, 19.12.2018 року між Приватним акціонерним товариством «Металургійний комбінат «Азовсталь» (замовник, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрвторутилізація» (підрядник, позивач у справі) укладено договір №2019/53ск, за умовами якого підрядник зобов`язався власними або залученими силами на замовлення замовника відповідно до умов даного договору виконати роботи, передбачені графіком проведення ремонту на ПАТ «МК «Азовсталь», договірними цінами та/або заявками замовника. Замовник у свою чергу зобов`язався прийняти та оплатити (якщо інше не передбачене умовами даного договору) виконані підрядником роботи.
Відповідно до п.3.1 договору підрядник зобов`язаний приступити до виконання робіт в строки, передбачені в графіку виконання робіт, який є невід`ємною частиною відповідної договірної вартості, та/або у заявках замовника.
Підрядник зобов`язаний виконати роботи в строки, обумовлені в узгодженому сторонами графіку, який є невід`ємною частиною відповідної договірної ціни (п.3.2 договору).
Порядок розрахунків сторони узгодили в розділі 4 договору.
Так, за умовами п.4.1 договору замовник оплачує Підряднику вартість робіт, виконаних на підставі даного договору і відповідно з його умовами в наступному порядку: - розрахунок за виконані роботи у розмірі вартості виконаних робіт здійснюється замовником після підписання двостороннього акту приймання-передачі виконаних робіт шляхом оплати грошовими коштами на поточний рахунок підрядника, зазначений в даному договорі, протягом 45 банківських днів з дати акцепту рахунку підрядника, виставленого на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт. Рахунок надається підрядником не пізніше 2-го числа місяця, наступного за місяцем виконання робіт. Датою оплати виконаних робіт вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку замовника (п.4.1.1 договору).
Договірна ціна включає вартість ремонтних робіт та компенсацію витрат на відрядження підрядника (якщо така компенсація передбачена договірною ціною (п.4.4 договору). 
За умовами п.5.1 договору замовник має право під час виконання робот вносити зміни та доповнення до складу та об`єму робот, а підрядник зобов`язаний приймати до виконання визначені зміни та доповнення.
Сторони умовами договору також передбачили здачу та приймання виконаних робіт у розділі 9. За невиконання або неналежне виконання умов даного договору сторони передбачили відповідальність. У разі порушення замовником строків оплати виконаних робіт, передбачених даним договором, він сплачує підряднику пеню у розмірі 0,5% від вартості виконаних, але не оплачених робіт за кожний день прострочення, але не більш подвійної облікової ставки НБУ (п.16.2 договору).
Відповідно до п.18.1 договору даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2019 року, а в частині гарантійних зобов`язань і санкцій за їх порушення до закінчення гарантійних строків.
Розділом 20 договору визначені додатки, які є невід`ємною частиною договору.
Договір підписано сторонами та скріплено печатками.
28.01.2019 року сторонами договору укладена додаткова угода №1 до договору підряду №2019/53ск/96 від 19.12.2018 року. Додаткова угода укладена в зв`язку із збільшенням об`єму робіт і сторони дійшли згоди змінити п.2.5 розділу 2 договору «Вартість робіт, сума по договору» та викласти в наступній редакції: « 2.5 Сума даного договору є орієнтованою і складає: - 2266800,00 грн. без врахування 20% ПДВ; 453360,00 грн. сума 20% ПДВ; 2720160,00 грн. з урахуванням 20% ПДВ».
Пунктом 4 додаткової угоди передбачено, що угода є невід`ємною частиною договору підряду №2019/53ск/96 від 19.12.2018 року. Дана додаткова угода набирає чинності з дати її підписання і діє до закінчення строку дії договору підряду №2019/53ск/96 від 19.12.2018 року (п.6 додаткової угоди).
02.04.2019 року ПАТ «МК «Азовсталь» та ТОВ «Укрвторутилізація» уклали додаткову угоду №2 до договору підряду №2019/53ск/96 від 19.12.2018 року. В даній угоді сторони дійшли згоди в зв`язку із збільшенням об`єму робіт збільшити суму договору на: 3852000,00 грн. без врахування 20% ПДВ; 770400,00 грн. сума 20% ПДВ; 4622400,00 грн. всього з урахуванням 20% ПДВ. Пункт 2.5 розділу 2 «Вартість робіт, сума по договору» договору №2019/53ск/96 від 19.12.2018 року змінити та викласти в новій редакції: « 2.5 Сума даного договору є орієнтованою і складає: 6520000,00 грн. без урахування 20% ПДВ; 1304000,00 грн. сума 20% ПДВ; 7824000,00 грн. всього з урахуванням 20% ПДВ». Пунктом 3 додаткової угоди внесено зміни до п.4.1 розділу 4 «Порядок розрахунків» договору та викладено в наступній редакції:
« 4.1 Замовник сплачує підряднику вартість робіт, виконаних на підставі даного договору і відповідно з його умовами в наступному порядку:
4.1.1 Розрахунок за виконані роботи в розмірі вартості виконаних робіт здійснюється замовником після підписання двостороннього акту приймання-передачі виконаних робіт шляхом оплати грошовими коштами на поточний рахунок підрядника, зазначений в даному договорі, протягом 75 (сімдесяти п`яти) календарних днів з дати акцепту рахунку підрядника, виставленого на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт. Рахунок надається підрядником не пізніше 2-го числа місяця, наступного за місяцем виконання робіт».
Додаткова угода №2 є невід`ємною частиною договору підряду №2019/53ск/96 від 19.12.2018 року і набирає чинності з дати її підписання і діє до закінчення строку дії договору. Згідно додатку до договору договірна ціна за договором склала 564000,00 грн. з урахуванням ПДВ у розмірі 94000,00 грн. Сторони договору також погодили додаток договірна ціна №6 від 01.08.2019 року, за яким загальна сума вартості робіт складає 206400,00 грн. з урахуванням ПДВ у розмірі 34400,00 грн. 
Підрядником на виконання умов договору були виконані ремонтні роботи. Замовник також не заперечує, що роботи були виконані підрядником. Ремонтно-будівельні роботи були виконані на суму 608139,60 грн., що підтверджується наступними актами приймання виконаних підрядних робіт: акт №3 за вересень 2019 року від 30.09.2019 року на суму 103730,40 грн.; акт №4 за жовтень 2019 року від 31.10.2019 року на суму 413287,20 грн.; акт №5 за листопад 2019 року від 29.11.2019 року на суму 91122,00 грн.
Матеріали справи містять рахунки-фактури, виставлені замовнику для оплати виконаних підрядником ремонтних робот: №сф-0000403 від 30.09.2019 року на суму 103730,40 грн.; №сф-0000505 від 29.11.2019 року на суму 91122,00 грн.; №сф-0000458 від 31.10.2019 року на суму 413287,20 грн.
Згідно позовних вимог та розрахунку наданого до позовної заяви позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь основний борг у розмірі 607139,60 грн.
За приписами ч.1 ст.837 Цивільного Кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Статтею 889 Цивільного кодексу України встановлено, що замовник зобов`язаний сплати підрядникові встановлену ціну після завершення виконання усіх робіт чи сплатити її частинами після завершення окремих етапів робіт або в іншому порядку, встановленому договором або законом.
Згідно з положеннями статей 525, Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналогічний припис містить ст. 193 Господарського кодексу України.
Частиною 2 ст. 202 Господарського кодексу України унормовано, що господарське зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов`язання; у разі поєднання управненої та зобов`язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.
Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1 статті 853 Цивільного кодексу України передбачено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем були зроблені заяви про виявлення будь-яких відступів, недоліків тощо, допущених позивачем при виконанні підрядних робіт за договором. Прийняття належним чином виконаних робіт та їх вартість підтверджується підписаними між сторонами актами приймання-передачі виконаних робіт.
Частиною 1 статті 854 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.
Сторони, керуючись принципом свободи договору, самостійно встановили порядок розрахунків за виконані роботи. 
На виконання умов договору позивач виконав обумовлені роботи, що підтверджується наявними в матеріалах справи погодженими сторонами договірними цінами, графіком виконаних робіт, кошторисами, актами приймання виконаних підрядних робіт тощо. У підтвердження належного прийняття виконаних робіт за договором позивач надав до матеріалів справи підписані сторонами акти приймання виконаних підрядних робіт.
Відповідач (апелянт у справі) проти факту підписання актів прийняття робіт за договором підряду не заперечував, проти обсягу і вартості виконаних підрядних робіт та наявності заборгованості за виконані роботи не заперечував, а посилається на те, що позивач не довів дату виникнення заборгованості за договором та відповідно виникнення права на нарахування пені, 3% річних, інфляційних витрат.
Так, договором (з урахуванням змін внесених додатковою угодою №2) сторони погодили, що розрахунок за виконані роботи в розмірі вартості виконаних робіт здійснюється замовником після підписання двостороннього акту приймання-передачі виконаних робіт шляхом оплати грошовими коштами на поточний рахунок підрядника, зазначений в даному договорі, протягом 75 (сімдесяти п`яти) календарних днів з дати акцепту рахунку підрядника, виставленого на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт. Рахунок надається підрядником не пізніше 2-го числа місяця, наступного за місяцем виконання робіт.
Відповідно до п.9.1 договору здача – приймання виконаних робіт здійснюється сторонами щомісячно або по факту виконання робіт за оформленими актами приймання виконаних робіт (акт форми КБ-2в). Приймання робіт у відповідності до акту по формі КБ-2в не є попереднім прийманням окремих етапів робіт та не тягне за собою перехід ризиків знищення та пошкодження робіт на замовника.
За результатами виконаних робіт підрядник зобов`язаний щомісяця не пізніше 23 числа кожного звітного місяця передати замовнику оформлені акти, в тому числі акти форми КБ-2в з відомостями обліку робочого часу за формою додатку №8 до даного договору, а замовник зобов`язаний протягом п`яти днів з моменту отримання актів розглянути їх і у разі відсутності зауважень підписати та передати їх підряднику (п.9.3 договору).
Під час розгляду справи встановлено, що відповідач, відповідно до умов договору та оформлених і підписаних, в тому числі зі сторони відповідача актів приймання виконаних підрядних робіт, в яких є посилання на договір, був обізнаний про суму оплати, яку мав здійснити за виконані підрядником роботи. 
У договорі сторони визначили, що оплата здійснюється протягом 75 календарних днів з дати акцепту рахунку Підрядника, однак за змістом статті 889 Цивільного кодексу України та пункту 4.1.1 договору така умова договору не змінює строк виконання грошового зобов`язання до умов яких розрахунок за виконані роботи у розмірі вартості виконаних робіт здійснюється замовником після підписання двостороннього акту приймання-передачі виконаних робіт.
Відповідно до чинного законодавства права і обов`язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції оформлюються первинними документами відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» первинний документ – це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ст. 9 зазначеного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення.
За своєю правовою природою рахунок на оплату не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити отримані роботи.
Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 року у справі №923/712/17, від 21.01.2019 року у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 року у справі №918/537/18, від 29.08.2019 року у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 року у справі №915/400/18.
Відповідно до статті 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 договору підряду сторони передбачили, що розрахунок за виконані роботи у розмірі вартості виконаних робіт проводиться замовником після підписання двостороннього акту приймання-передачі виконаних робіт шляхом сплати грошових коштів на поточний рахунок підрядника впродовж 75 календарних днів з дати акцепту рахунка підрядника, виставленого на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт.
Таким чином, посилання відповідача на те, що надані позивачем до позовної заяви рахунки-фактури №сф-0000403 від 30.09.2019 року на суму 103730,40 грн., №сф-0000505 від 29.11.2019 року на суму 91122,00 грн., №сф-0000458 від 31.10.2019 року на суму 413287,20 грн. не містять акцепту відповідача правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки суми, зазначені в цих рахунках-фактури були погоджені відповідачем в актах приймання виконаних підрядних робіт за вересень-листопад  2019 року і знайшли своє відображення у рахунках-фактурах, дата складання яких співпадає з датою складання актів.
Слід відзначити, що обов`язок відповідача по сплаті за проведені позивачем роботи виникає не в силу виставлення рахунку і вчинення акцепту відповідачем, а в силу проведених позивачем робіт, які прийняті відповідачем за актами без будь-яких зауважень. 
Так, за актом №3 за вересень 2019 року від 30.09.2019 року останній день оплати був 14.12.2019 року; за актом №4 за жовтень 2019 року від 31.10.2019 року – 14.01.2020 року; за актом №5 за листопад 2019 року від 29.11.2019 року – 12.02.2020 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач у встановлений договором строк свого обов`язку по оплаті вартості виконаних робот належним чином не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання (ст. 612 Цивільного кодексу України).
За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського Кодексу України).
Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку,  передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка,  штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання
Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України визначає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
У пункті п.16.2 договору сторони узгодили відповідальність замовника, а саме у разі порушення замовником строків оплати виконаних робіт, передбачених даним договором, він сплачує підряднику пеню у розмірі 0,5% від вартості виконаних, але не сплачених робіт за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.
Позивачем здійснено розрахунок заявленої до стягнення пені, за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за актами приймання виконаних підрядних робіт №3 за вересень 2019 року, №4 за жовтень 2019 року та №5 за листопад 2019 року.
Суд першої інстанції здійснив перевірку розрахунку пені проведеного позивачем і встановив, що він є невірним, оскільки має місце помилка щодо кількість днів прострочення виконання відповідачем зобов`язання.
Здійснивши власний розрахунок пені з урахуванням визначеного періоду за позовною заявою та законодавчо встановленого максимального розмірі (не більше подвійної облікової ставки НБУ), місцевий господарський суд дійшов висновку, що належний розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 50233,89 грн.: за актом №3 від 30.09.2019 року – 7816,62 грн. пені за період з 25.01.2020 року по 15.06.2020 року, за актом № 4 від 31.10.2019 року – 34988,09 грн. пені за період з 25.01.2020 року по 13.07.2020 року; за актом №5 від 29.11.2019 року – 7429,18 грн. пені за період з 14.02.2020 року по 12.08.2020 року. 
Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
На підставі вищевказаної норми Закону за прострочення виконання зобов`язання позивачем розраховано та заявлено до стягнення на свою користь 3% річних у розмірі 18771,76 грн. та інфляційних втрат у розмірі 24458,51 грн.
Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача згідно п. 1.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року, ст.ст. 253-255 Цивільного кодексу України, зробив власний розрахунок і дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 18737,97 грн. та інфляційних втрат у розмірі 24435,28 грн.
Заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення пені, інфляційних збитків та річних відповідач посилається на те, що позивач до нарахованої суми штрафних санкцій за порушення господарських зобов`язань включив податок на додану вартість. На думку відповідача пеня, інфляція та 3% річних є спеціальними санкціями та не можуть бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість і тому при їх нарахуванні позивач мав виключити суми податку. Також відповідач посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 року у справі №916/1319/19.
Так, сторони в договорі погодили, що вартість, вид та об`єм усіх робіт, виконаних за договором, визначається договірною ціною, яка містить посилання на даний договір та є його невід`ємною частиною (п.2.1 договору). До матеріалів справи надані додатки договірна ціна №5 від 22.08.2019 року та №6 від 19.12.2018 року, з яких вбачається, що сторони погодили ціну договору і така ціна включає зокрема податок на додану вартість.
З огляду на умови договору щодо визначення ціни робіт з урахуванням непрямого податку (податку на додану вартість), колегія суддів не вбачає правових підстав для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань в частині узгодженої договірної ціни. Відповідно і при здійсненні розрахунку штрафних санкцій позивач правомірно нараховував їх на прострочені суми грошових зобов`язань за договором до складу яких входили суми непрямого податку.
Щодо доводів апелянта з посиланням на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 року у справі №916/1319/19, то колегія суддів їх відхиляє, оскільки така постанова ухвалена за інших фактичних обставин справи і висновок надавався щодо спеціального виду неустойки передбаченого ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України. 
До суду першої інстанції відповідач у порядку ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України заявив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 90%.
Відповідач зазначає, що він знаходиться в м. Маріуполі, в якому починаючи з 2014 року проводилась антитерористична операція (АТО) та даний час триває операція об`єднаних сил (ООС), що значно ускладнило ведення господарської діяльності товариством. Зокрема, у результаті порушення залізничного сполучення - основного джерела постачання сировини, відповідач опинився перед загрозою зупинки. З метою забезпечення виробничого процесу, та стабілізацією обсягів виробництва відповідач був змушений нести додаткові витрати на забезпечення доставки сировини та відправки вантажів іншими способами. У зв`язку з ускладненням логістики поставок через проведенням військових дій в регіоні, відповідачем був здійснений перехід на поставку сировини більш дорогим морським транспортом замість залізничного, у виробництві стало використовуватися більш дороге імпортне вугілля через неможливість забезпечення українським вугіллям, що знаходиться на тимчасово неконтрольованій державою території. Крім того, збільшилися відстані маршруту перевезення залізничним транспортом, що спричинило значні додаткові витрати на оплату доставки сировини. Здійснення господарської діяльності на території АТО, ООС (знаходження в безпосередній близькості від лінії зіткнення) та заборгованість контрагентів перед ПрАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» негативно впливають на можливість достатньої мірою забезпечити виробничий процес, викликає падіння обсягів виробництва та показників прибутку.
Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Положенням ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Приписами частини 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.  
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Правовий аналіз вищевказаних норм права свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. 
Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (постанова Верховного Суду від 06.11.2018 року по справі №917/89/18; рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013).
Так, сторони уклали договір, на підставі якого здійснюється стягнення, у грудні 2018 року, тобто в умовах існування обставин, на які відповідач посилається як на такі, що ускладнюють виконання ним зобов`язань за договором (запровадження АТО, розташування поблизу лінії зіткнення та змін у транспортному сполучені). Умови договору були погоджені сторонами та кожна з них прийняла на себе ризики відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань. 
Крім того, відповідач не переконав суд в тому, що знаходження відповідача в зоні АТО перешкоджає йому виконувати власні зобов`язання, які виникли у нього в період грудень 2019 – січень 2020 року. Вирішуючи питання про зменшення розміру санкцій, неможливо спиратись тільки на формальні свідчення про знаходження підприємства в зоні АТО, в умовах загальної обізнаності про розвиток підприємницької діяльності у місті Маріуполь.    
Відповідачем не доведено, що причиною прострочення виконання грошового зобов`язання є обставини, які перебувають поза його волею та стягнення пені є неспівмірним з наслідками порушення, не відповідає засадам розумності і справедливості, перетворюється у несправедливо непомірний тягар та може спричинити повне зупинення господарської діяльності товариства.
Місцевий господарський суд з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, з огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги те, що відповідач, укладаючи договір усвідомлював та погодив всі істотні умови договору, дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій на 90%.
Фактично, доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки обставин справи і наданні їм протилежного трактування ніж суд першої інстанції, проте такі твердження і доводи не спростовують обґрунтованих висновків місцевого господарського суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної  інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. 
З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишенні рішення Господарського суду Донецької області від 12.04.2021 року у справі №905/172/21 без змін.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Донецької області від 12.04.2021 року у справі №905/172/21 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16 липня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                    В.С. Хачатрян

Суддя                                                                                           О.В. Ільїн  

Суддя                                                                                           О.І. Склярук