ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/29682/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 липня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,
секретаря                                                  Строяновської О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі – відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві) про визнання протиправною відмову щодо призначення пенсії відповідно до положень статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання відповідача призначити, нарахувати та виплатити з 16 липня 2020 року пенсію відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також стягнення моральної шкоди в сумі 5000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в порушення вимог чинного законодавства відповідач відмовляється здійснити нарахування пенсії зі зменшенням пенсійного віку на підставі положень статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в м. Києві щодо відмови в призначенні та виплати пенсії ОСОБА_1 як учаснику ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та зобов`язано відповідача призначити та виплачувати позивачу з 16 липня 2020 року пенсію на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку на 8 років як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. 
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивачем не надано довідку форми 122, а тому підстави для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відсутні. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, з таких підстав.
Судом установлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році, що підтверджується відповідним посвідченням.
Відповідно до паспорта позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 і станом на 08 вересня 2020 року їй було 52 роки.
Згідно довідки від 25 листопада 1992 року, виданої Орендним підприємством громадського харчування м. Джанкой АР Крим, позивач у період з 06 квітня 1987 року по 29 квітня 1987 року працювала в м. Чорнобиль, І зона, пункт харчування СТО (наказ №143 по обслуговуванню харчуванням учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС), є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та користується пільгами ІІ категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до Закону.
Відповідно до записів №1-4 у трудовій книжці позивач з 16 жовтня 1986 року по 29 жовтня 1987 року працювала на Джанкойському комбінаті громадського харчування - 1 рік 0 місяців 14 днів.
08 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за віком як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до  статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Листом від 24 вересня 2020 року відповідач відмовив у призначенні такої пенсії, оскільки надана позивачем довідка про період участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не відповідає формі, затвердженій постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року №122. Також зазначено, що до загального страхового стажу позивача не врахований період роботи з 16 жовтня 1986 року по 29 жовтня 1987 року, оскільки запис про звільнення з підприємства не засвідчений підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою з додержанням вимог пункту 2.27 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року №53 (із змінами).
Уважаючи таке рішення відповідача протиправними, позивач звернулась з позовом до суду.
Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявне у позивача посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є достатнім доказом на підтвердження факта її перебування у зоні відчуження, а запис у трудовій книжці про роботу на Орендному підприємстві громадського харчування м. Джанкой АР Крим оформлений належним чином та дає право на зарахування періоду роботи до страхового стажа. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначені Законом України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закону України №796-ХІІ).
За приписами пункта 2 частини 1 статті 14 цього Закону  до 2 категорії, зокрема, відносяться учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження: у 1987 році - не менше 14 календарних днів, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України №796-ХІІ  особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого  статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у 1987 році у зоні відчуження не менше 14 календарних днів.
Підпунктом 5 пункта 2.1 Порядка подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого  постановою правління Пенсійного фонда України від 25 листопада 2005 року №21-1  передбачено, що документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 9 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
За результатами аналіза наведених правових норм місцевий суд дійшов правильного висновка, що право на зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому  законом  порядку набули статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та працювали визначену кількість днів у зоні відчуження.
При цьому, основними документами, що підтверджують період виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС безпосередньо в зоні відчуження, є посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або за її відсутності - інші первинні документи, які підтверджують вказаний факт.
Як установлено судом, позивач має посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (категорія 2).
Окрім того, для призначення пенсії позивачем до пенсійного органа подано довідку, видану Орендним підприємством громадського харчування м. Джанкой (АР Крим), від 25 листопада 1992 року, в якій зазначений період роботи - з 06 квітня 1987 року по 29 квітня 1987 року, населений пункт - м. Чорнобиль (І зона) та об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - пункт харчування СТО (станція технічного обслуговування).
Отже така довідка відповідає формі 122 та містить всі необхідні данні для підтвердження факта участі позивача у ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС.
За наявності посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (2 категорія) та вказаної довідки, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на призначення пенсії відповідно до  статті 55 Закону України №796-ХІІ  із зменшенням пенсійного віку.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018    року у справі № 344/9789/17, від 22 березня 2018 року у справі № 588/538/16-а, від 31 липня 2018 року у справі № 751/2050/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 714/69/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 221/1378/17.
Також колегія суддів уважає правильним висновок місцевого суду про зарахування до стажа роботи позивача періода роботи на Орендному підприємстві громадського харчування м. Джанкой.
Відповідно до пункта 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок №58 від 29 липня 1993 року, затвердженої Міністерством праці України, Міністерством юстиції України і Міністерством соціального захисту населення України (далі – Інструкція №58), усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
У пункті 2.6 цієї Інструкції зазначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ до стажа роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Як убачається із матеріалів справи, на аркушах 2 - 3 трудової книжки позивача наявний запис №4 про звільнення з 29 жовтня 1987 року за власним бажанням, який здійснений інспектором відділу кадрів Джанкойського комбінату громадського харчування Л. Писаревою та засвідчений печаткою підприємства, однак, не засвідчений підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою особою.
Водночас, трудова книжка містить інформацію про трудовий стаж з відповідними записами про роботу позивачки, зокрема на Джанкойському комбінаті громадського харчування з 16 жовтня 1986 року по 29 жовтня 1987 року, а також містить посилання на відповідні накази, на підставі яких зроблено записи про прийняття позивачки на роботу та звільнення з роботи.
Відповідно пункта 4 постанови Кабінету міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року №301 (далі – Постанова №301) відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.
З наведених правових положень убачається, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з врахуванням такого періоду.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року по справі № 677/277/17.
Також у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а Верховний Суд висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Таким чином, місцевим судом зроблено правильний висновок, що відсутність підпису керівника підприємства або спеціально уповноваженої особи, яким мав бути засвідчений запис про звільнення позивачки, не може бути підставою неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії, оскільки позивачка не може відповідати за правильність оформлення документів і відповідність дотримання вимог законодавства на підприємстві.
Відповідно до  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.    Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України  визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись статтями 33, 34, 243, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року  залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко

                                                                                          Л.Т. Черпіцька