ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" липня 2021 р.                               Справа№ 910/1058/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Євсікова О.О. 
          Попікової О.В. 
 
за участю секретаря судового засідання: Костяк В.Д.
за участю представника(-ів): згідно протоколу судового засідання від                     12.07.2021,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021, повний текст складено 01.04.2021
у справі №910/1058/21 (суддя Грєхова О.А.)
за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша логістична компанія"
до   Акціонерного товариства "Українська залізниця"
про   стягнення вартості недостачі вантажу у розмірі 167 517,10 грн,
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.            
Товариство з обмеженою відповідальністю "Перша логістична компанія" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі - відповідач) про стягнення вартості недостачі вантажу у розмірі  167 517,10 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України не забезпечив збереження вантажу під час перевезення, у зв`язку з чим вагони № 95447157 та № 95667424 з вантажем (зерно кукурудзи), прибули з недостачею на суму 167  517,10 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/1058/21 позов задоволено повністю, стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша логістична компанія" збитки у розмірі  167 517 грн 10 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 512 грн 76 коп.
Суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/1058/21 скасувати та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
До матеріалів апеляційної скарги додано клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження.        

В обґрунтування вимог апеляційної скарги  скаржник посилається  на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи,  неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Скаржник стверджує про неправильне застосування судом ст. 310 ГК України, ст. 924 ЦК України, ст. 110, 111 Статуту.
Скаржник наполягає, що звільняється від відповідальності за недостачу вантажу, оскільки вантаж надійшов у непошкодженому вагоні з непошкодженими пломбами відправника; позивач прийняв технічно справний вагон з цілісними пломбами відправника, які відповідають перевізним документам;здійснений на залізничній накладній № 41473331 переуступний напис не містить дати його вчинення, а отже не підтверджує передачу вантажоодержувачу прав та повноважень на відповідне звернення.

Також за твердженням відповідача, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вартість відправленого вантажу. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної                    скарги по суті.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2021 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Попікова О.В.                
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від  24.05.2021 дану апеляційну скаргу залишено без руху. 

Після усунення недоліків, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від  07.06.2021 поновлено Акціонерному товариству "Українська залізниця" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/1058/21. Відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 12.07.2021 о 15:20 год. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 05.07.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 05.07.2021. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання є необов`язковою. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.  
Позивач у відзиві зазначає, що оскаржене рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні. 

Явка представників сторін.
В судове засідання від 12.07.2021 з`явився представник позивача та відповідача.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України   та ч. 1 ст. 74 ГПК України    визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
19 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Перша логістична компанія" (далі - експедитор, позивач) та Селянським (фермерським) господарством "Дєдов" (далі - клієнт) укладено Договір транспортного експедирування №1903-20, який регулює взаємовідносини сторін, пов`язані з наданням експедитором за плату і за рахунок клієнта послуг з організації та супроводу перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів (зернових та олійних культур).

З метою виконання своїх зобов`язань за цим Договором або їх частини, експедитор має право без попередньої згоди клієнта залучати третіх осіб, за дії яких експедитор, в межах виконання цього Договору, несе відповідальність перед клієнтом, як за своє власні (п. 1.2 Договору).

Товариство з обмеженою відповідальністю "Перша логістична компанія" відповідно до залізничної накладної №41473331 здійснило відправлення вантажу - зерно кукурудзи зі станції Фундукліївка на станцію Миколаїв-Вантажний (експ.) одержувачу - Товариству з обмеженою відповідальністю "ДССК".

По прибуттю вагонів № 95447157 та № 95667424 на станцію Миколаїв-Вантажний (експ.) було складено комерційний акт №415207/2018 від 01.10.2020, відповідно до якого, недостача кукурудзи у вагоні №95447157 складає 19 000 кг., а у вагоні № 95667424 складає 20 300 кг.

Актом експертизи №120-0934 від 01.10.2020 встановлено, що:
- у вагоні №95447157 розвантажувальні бункери мають металеву захисну планку, на середньому та третьому розвантажувальних бункерах з протилежної сторони від штурвалів, в місці прилягання кришки до корпусу бункера в нижніх частинах виявлено механічні впливи на захисну металеву планку: на довжині 50 см, 70 см захисні планки вирізані, зрізи свіжого походження, по лінії зрізу захисних планок є порізи, які заходять на кришку люків, є свіжі сліди подряпин з оголенням металевого шару від механічного впливу на розвантажувальні люки, на середньому люкові утворений зазор частково затиснутий поліетиленом, гумовий ущільнювач пошкоджений, у щілинах видно затиснуті та роздавлені зерна кукурудзи;
- у вагоні №95667424 розвантажувальні бункери мають металеву захисну планку, в нижній частині середнього розвантажувального бункера зі сторони штурвалів в місці прилягання кришки до корпусу бункера в нижній частині виявлено механічний вплив на захисну металеву планку: на довжині 70 см захисна планка вирізана, зрізи свіжого походження, на лінії зрізу захисної планки є поріз, який заходить на кришку люка, є свіжі сліди подряпин з оголенням металевого шару від механічного впливу на розвантажувальний люк, утворений зазор частково затиснутий кусками екструдованого полістиролу помаранчевого кольору, у щілинах видно затиснуті та роздавлені зерна кукурудзи.

При знятті ЗПП у присутності експерта та огляді поверхні і місткості вантажу через верхні завантажувальні люки, виявлено:
- у вагоні №95447157 між ІІ (другим) та ІІІ (третім) люками від сходів є конусоподібне поглиблення вантажу у вигляді воронки (порожнини) на довжині близько 6,0 м та завглибшки візуально до 2,00 м від поверхні вантажу, з чітко позначеною смугою по ширині вагону, характерною для стікаючого вантажу вниз, направленою у бік другого (середнього) розвантажувального люка (з протилежної сторони від штурвалів), який має механічний вплив та утворений зазор з затиснутими зернами кукурудзи;
- у вагоні №95667424 між ІІ (другим) та ІІІ (третім) люками від сходів є конусоподібне поглиблення вантажу у вигляді воронки (порожнин) на довжині близько 8,0 м та завглибшки візуально до 2,00 м від поверхні вантажу, з чітко позначеною смугою по ширині вагону, характерною для стікаючого вантажу вниз, направленою у бік другого (середнього) розвантажувального люка (зі сторони штурвалів), який має механічний вплив  та утворений зазор з затиснутими зернами кукурудзи;

Селянське (фермерське) господарство "Дєдов" звернулось до позивача із Претензією вих. № 268 від 07.10.2020 про відшкодування шкоди, завданої втратою вантажу у розмірі 168  085,92 грн, за результатами розгляду якої, позивачем згідно платіжного доручення №3092 від 16.10.2020 перераховано на користь Селянського (фермерського) господарства "Дєдов" кошти у розмірі 168 085,92 грн.

Позивач звернувся до відповідача із Претензією вих.№208 від 22.10.2020 про відшкодування збитків, завданих недостачею вантажу у розмірі 168  836,81 грн без ПДВ, у відповідь на яку, відповідач Листом від 27.11.2020 повернув позивачу Претензію із доданими до неї документами, у зв`язку  відсутністю його відповідальності за недостачу кукурудзи.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначив, що відповідач, як перевізник належним чином не виконав зобов`язань щодо збереження вантажу під час перевезення, у зв`язку з чим зобов`язаний відшкодувати позивачу збитки у розмірі 167  517,10 грн, заподіяні незбереженням прийнятого до перевезення вантажу згідно залізничної накладної №41473331.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Причиною спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з Товариства на користь Залізниці 167  517,10 грн вартості нестачі вантажу. На думку позивача, відповідач не забезпечив збереження вантажу під час перевезення у вагонах № 95447157 та № 95667424 з вантажем (зерно кукурудзи), тому відповідальність за понесені збитки має нести перевізник.

Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення перевізник зобов`язаний доставити довірений йому відправником вантаж в пункт призначення і видати його уповноваженій на отримання вантажу особі.

Згідно з пунктом 2 статті 924 Цивільного кодексу України                перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Відповідно до ч. 2  ст. 308 Господарського кодексу України   відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

У ч.ч. 1-3 ст. 314 Господарського кодексу України  зазначено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. У транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодженні вантажу покладається на одержувача або відправника. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.

Статтею 920 Цивільного кодексу України обумовлено: у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до статті 12 Закону України "Про залізничний транспорт" залізниці повинні забезпечувати збереження вантажів на шляху слідування та на залізничних станціях.

Статтею 23 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.

Згідно з ч. 1 ст. 23 вищевказаного закону, перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених  Статутом залізниць України.

Відповідно до п. 6 Статуту залізниць України, накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Крім того, у відповідності до абз. 3 п. 32 Статуту залізниць України відправник зобов`язаний підготувати вантаж до перевезення з урахуванням його схоронності під час транспортування і здійснювати навантаження з виконанням Технічних умов.

Стаття 110 Статуту залізниць України передбачає, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу з часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі одержувачу.

Згідно з статтею 113 Статуту залізниць України за незбереження прийнятого до перевезення вантажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача чи пошкодження виникли з не залежних від перевізника причин.

Правовий аналіз вказаних норм передбачає презумпцію вини перевізника у разі втрати, нестачі, псування й ушкодження вантажу, прийнятого до перевезення, якщо він не доведе, що це сталося не з його вини. Обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на перевізникові. Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Крім того, він також зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника, який звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками: усунення цих обставин не залежало від перевізника; перевізник не міг запобігти цим обставинам.

Отже, перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, що не підпадає під визначення непереборної сили, відповідно до частини першої   статті 924 Цивільного кодексу України не звільняють перевізника від відповідальності за незбереження вантажу. Тобто, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу.

Відповідач належних доказів, які доводять обставини, які звільняють від відповідальності, не надав.

Згідно статті 26 Закону України "Про залізничний транспорт" обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються Статутом залізниць України.

Матеріали справи свідчать, що факт нестачі за спірними перевезеннями підтверджений комерційним актом №415207/2018 від 01.10.2020, відповідно до якого, недостача кукурудзи у вагоні № 95447157 складає 19000 кг, а у вагоні № 95667424 складає 20300 кг.

В п.п. 114, 115 Статуту залізниць України закріплено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема, за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення. Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Відповідно до п. 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. 

Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин як невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу.

Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами складання актів.

Підпунктом б) п. 130 Статуту залізниць України визначено, що у випадку недостачі, псування або пошкодження вантажу одержувач має право на пред`явлення до залізниці претензій або позовів за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

Суд зазначає, встановлені комерційний актом №415207/208 від 01.10.2020 та Актом експертизи №120-0934 від 01.10.2020 обставини свідчать про пошкодження вагонів № 95447157 та №95667424 під час його перевезення залізницею, що в силу п. 111 Статуту залізниць України унеможливлює звільнення залізниці від відповідальності за недостачу вантажу, навіть за умови непошкоджених пломб (ЗПП) вантажовідправника. Даними належними доказами підтверджене протиправне втручання до вантажу сторонніх осіб під час перевезення.

При цьому, згідно з п. 23 Статуту залізниць України, відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів).

У відповідності до п. 24 Статуту залізниць України, вантажовідправники  несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній. Залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

Згідно з п. 110 Статуту залізниць України, залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Таким чином, залізниця не зобов`язана перевіряти кількість та масу вантажу, що передається їй до перевезення згідно залізничної накладної. У той же час, здійснення такої перевірки - в інтересах самої залізниці, як перевізника по договору перевезення, що несе майнову відповідальність за схоронність зданої до перевезення кількості вантажу.

Судом першої інстанції правомірно відхилено посилання відповідача на те, що вантажовідправником було самостійно визначено масу вантажу перед відправленням спірних вагонів, оскільки будь-яких зауважень щодо маси вантажу з боку перевізника при прийнятті вантажу до перевезення та укладанні договору перевезення, оформленого накладною № 41473331 не було, відповідні докази відсутні в матеріалах справи.

До моменту прибуття спірних вагонів на станцію призначення Миколаїв-Вантажний, жодних зауважень або повідомлень з приводу неправильного визначення маси вантажу вантажовідправником також зроблено не було. Відповідачем також не надано будь-яких доказів невірного визначення вантажовідправником маси вантажу при навантажені у спірні вагони.

Щодо посилань відповідача на необхідність застосування пп. "а" п. 111 Статуту залізниць України, то колегія суддів погоджується з висновоокм суду першої інстанції про їх необґрунтованість, з огляду на таке.

У п. 111 Статуту залізниць України наведено перелік обставин, наявність яких звільняє залізницю від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу.

Поряд з цим, пп. "а" п. 111 Статуту залізниць України складається з двох частин, де перша - передбачає можливість звільнити залізницю від відповідальності за недостачу вантажу у випадку одночасної наявності двох умов: вантаж прибув у непошкодженому вагоні і з непошкодженими пломбами відправника.

Згідно з п. 28 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №861/5082, договір про перевезення вантажу вважається укладеним з моменту проставлення календарного штемпеля станції відправлення в оформленій паперовій накладній або з моменту накладення електронного цифрового підпису працівником залізниці в електронній накладній. Вантажі, завантажені відправниками у вагони закритого типу (криті, ізотермічні, хопери, цистерни тощо) та контейнери, приймаються залізницею до перевезення шляхом візуального огляду кузова (котла) вагона (контейнера), пломб (ЗПП), без перевірки вантажу.

Встановлені Актом експертизи № 120-09934 від 01.10.2020 РТПП Миколаївської області обставини свідчать про прибуття вагонів № 95447157 та № 95667424 в технічно несправному стані (пошкоджені).

Відповідно до п. 31 Статуту залізниць України залізниця зобов`язана подавати під завантаження справні, придатні для перевезення відповідного вантажу вагони.

Відповідно до залізничної накладної №41473331 (графа 20) спірний вагон є власністю відповідача, в обов`язки якого входило подати під завантаження технічно справні вагони.

Відповідач прийняв переданий вантаж до перевезення у спірному вагоні без будь-яких зауважень до його технічного чи комерційного стану. Вказане свідчить про вжиття вантажовідправником всіх необхідних заходів для збереження вантажу під час його перевезення, як це передбачено вимогами Статуту залізниць України та Правилами перевезень вантажів, а спірний вагон на станції відправлення Фундукліївка був у технічно справному стані, проте на станцію призначення Миколаїв-Вантажний (експ.) прибув з вантажем вже в технічно несправному стані.

При цьому, правилами користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999               № 113 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 15.03.1999 за              № 165/3458, не передбачено ані права, ані обов`язку вантажоодержувача вносити до пам`яток про забирання вагонів будь-які зауваження, у тому числі і щодо технічного стану вагону, про стан ЗПП тощо.

Тобто, пам`ятки про подавання вагонів не свідчать про будь-які інші обставини, крім того факту, що залізниця передала, а вантажоодержувач прийняв відповідні вагони. Законодавством України не передбачено обов`язку вантажоодержувача вносити до цього документу будь-які інші відомості (наприклад, про стан вагонів, про стан запірно-пломбувальних пристроїв тощо).

Отже, відсутність таких зауважень у відповідній пам`ятці не спростовує жодних обставин, наведених у позовній заяві, так само як і не доводить відсутність вини залізниці у недостачі вантажу, зданого їй до перевезення. Разом з тим, у наданій відповідачем пам`ятці про подавання вагонів № 1861 від 30.09.2020 зазначено, що остання підписана із зауваженнями, яких відповідачем до матеріалів справи не надано.

Суд зазначає, коли технічна несправність мала прихований характер або виникла у процесі перевезення вантажу - відповідальність за нестачу вантажу покладається на перевізника, а прихованими є такі технічні несправності, які не могли бути виявлені відправником під час звичайного огляду вагону або контейнера. У такому разі відповідальність за незбереження вантажу покладається на залізницю. (Відповідно до п. 3.9 роз`яснень Вищого господарського суду України № 04-5/601 від 29.05.2002 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею").

Враховуючи викладене, звільнити залізницю від відповідальності, у зв`язку з тим, що вантаж надійшов у непошкодженому вагоні (контейнері) з непошкодженими пломбами відправника не вбачається за можливе, оскільки спірні вагони прибули технічно пошкодженими.

Крім того, друга частина пп. "а" п. 111 Статуту залізниць України не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки вона передбачає можливість звільнити залізницю від відповідальності за нестачу вантажу у випадку, якщо вантаж надійшов у непошкодженому відкритому рухомому складі, завантаженому засобами відправника.

Водночас, згідно з п. 1 Правил перевезення вантажів у вагонах відкритого типу, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №542 від 20.08.2001, у вагонах відкритого типу (на платформах, у напіввагонах і ін.) допускається перевезення вантажів, зазначених у додатку. Суд зазначає, що зернові вантажі, зокрема кукурудза, яка перевозилась за залізничною накладною №41473331 не віднесено до додатку зазначених Правил, а отже перевезення у вагонах відкритого типу не допускається.

Встановлені комерційний актом № 415207/208 від 01.10.2020 та Актом експертизи № 120-0934 від 01.10.2020 обставини свідчать про пошкодження вагонів № 95447157 та № 95667424 під час його перевезення залізницею, що в силу п. 111 Статуту залізниць України унеможливлює звільнення залізниці від відповідальності за недостачу вантажу, навіть за умови непошкоджених пломб (ЗПП) вантажовідправника. Даними належними доказами підтверджене протиправне втручання до вантажу сторонніх осіб під час перевезення.

Отже, Акт експертизи № 120-0934 від 01.10.2020 та комерційний акт                              № 415207/208 від 01.10.2020, який  за своєю формою та змістом відповідає вимогам Статуту залізниць України та Правилам складання актів, затверджених   наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, є належними та допустимими доказами на підтвердження факту невідповідності маси. 
Дослідивши наявні справи докази, зважаючи на доводи та заперечення сторін, залізницею не доведено, що нестача вантажу виникла з незалежних від неї причин.
Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку, що втрата частини вантажу під час перевезення є наслідком його незбереження, що свідчить про неналежне перевезення відповідачем вантажу позивача та є підставою для настання господарсько-правової відповідальності залізниці.
Згідно із статтею 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Відповідно до ст. 114 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема, за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі.

Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Відповідно до п. 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 862/5083, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) для вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, становить, зокрема, 0,5% маси, зазначеної в перевізних документах, для всіх інших вантажів. Норми недостачі або надлишку маси вантажів розраховуються від маси нетто - для вантажів, які перевозяться без тари й упаковки.

Згідно ст. 115 Статуту, вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

Розрахунок збитків позивачем здійснено, виходячи з таких показників: вартість за 1 тонну вантажу - зерно кукурудзи, 154 долари США за метричну тонну, що встановлено розділом 4 контракту від 08.07.2020 №606774 між СФГ «Дедов» та COFCO Resourses S.A., на виконання якого поставлявся вантаж. (а саме п. 4.1)

Крім того, згідно довідки відправника вантажу вих. № 12 від 18.01.2021, вартість 1 (однієї) метричної тонни (1000 кг) вантажу становить 154 долари США.

Як свідчать матеріали справи, здійснюючи розрахунок збитків, позивач скористався коефіцієнтом 0,5% норми природної втрати вантажу.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок збитків, спричинених внаслідок недостачі товару, є арифметично правильним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки останній проведений з урахуванням норми природної втрати під час перевезення вантажу, що    відповідно до пункту 27 Правил перевезення вантажів складає 0,5%  від маси вантажу, зазначеної в перевізних документах.    

Щодо доводів відповідача про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами розміру збитків, завданих йому втратою вантажу, оскільки не довів вартість переданого до перевезення вантажу, позивач зазначив, що ТОВ "Перша логістична компанія" в даних правовідносинах виступало як транспротно-експедиторське підприємство, яке не є виробником або постачальником вантажу, підтвердженням чого є договір транспортного експедирування № 1903-20 від 19.03.2020, укладений між ТОВ "Перша логістична компанія" (як експедитором) та СФГ "Дєдов" (як клієнтом). Таким чином, надана позивачем довідка про кількість і вартість вантажу вих. № 12 від 18.01.2021 з копією контракту від 08.07.2020 № 606774, видана СФГ "Дєдов", згідно з якою вартість 1 тонни вантажу становить 154 долари США є належним так і допустимим доказом, що підтверджує вартість відправленого вантажу. 

За розрахунком позивача, вартість недостачі вантажу із врахуванням норми недостачі вантажу 0,5 % маси нетто вантажу (природна втрата) у спірних вагонах становить 38  636 кг, а її загальна вартість складає 5  949,94 доларів США, що еквівалентно 167  517,10 грн по курсу НБУ 28,15 за долар США станом на день звернення із позовом до суду. (20.01.2021). 

Отже, аргументи відповідача про те, що позивачем невірно визначено розмір збитків, завданих втратою вантажу, не знайшли свого підтвердження та спростовуються викладеним вище. 

Крім того, порушення судом процесуальних норм, а саме ст.ст. 80, 172 ГПК України, на які посилається відповідач, щодо процедури подачі доказів, колегією суддів не встановлено. 

З  посиланням на наведені встановлені обставини, господарський суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що відповідач належним чином не виконав зобов`язань щодо збереження вантажу під час перевезення, тому він зобов`язаний відшкодувати збитки у загальному розмірі 167  517,10 грн, заподіяні незбереженням прийнятого до перевезення вантажу. А відтак, позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Щодо права позивача на звернення із даним позовом до суду.

У відповідності до п. 130 Статуту залізниць України пред`явленню залізниці позову, який випливає із цього Статуту, може передувати пред`явлення до неї претензії. Відповідно до абз. б) п. 130 Статуту залізниць України право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів мають, зокрема: у разі у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу. Якщо у складанні комерційного акта відмовлено, замість нього подається документ, що підтверджує скаргу про цю відмову.

Згідно з п. 133 Статуту залізниць України передача іншим організаціям або громадянам права на пред`явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій особі, яка виступає від їх імені. Передача права на пред`явлення претензій і позовів засвідчується переуступним підписом на документі (накладній, вантажній, багажній квитанції), а для уповноваженої особи - довіреністю, оформленою згідно із законодавством.

Відповідно до п. 2 Правил заявлення та розгляду претензій, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 № 334 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 568/6856, згідно з статтею 133 Статуту передача права на пред`явлення претензій та позовів відправником одержувачу або одержувачем відправнику, а також відправником або одержувачем вищій організації або уповноваженій особі засвідчується переуступним написом на відповідному документі (накладній, квитанції про приймання вантажу до перевезення, багажній квитанції) такого змісту: "Право на пред`явлення претензії та позову передано" (найменування організації).

Переуступний напис засвідчується підписами керівника і головного (старшого) бухгалтера та печаткою підприємства. Передача права на пред`явлення претензій та позовів відправником або одержувачем уповноваженій особі, яка виступає від їх імені, засвідчується довіреністю, оформленою згідно з чинним законодавством.

Враховуючи викладене, судом з`ясовано, що даному випадку, позивач, як відправник вантажу, має право на пред`явлення претензії та позову до відповідача, що підтверджується переуступним написом, який засвідчений одержувачем ТОВ "ДССК" на залізничній накладній № 41473331.

Судом правомірно відхилено твердження відповідача про те, що здійснений на залізничній накладній №41473331 переуступний напис не містить дати його вчинення, а отже не підтверджує передачу вантажоодержувачу прав та повноважень на відповідне звернення, судом відхиляється. При цьому суд виходить з того, що ані Статутом залізниць України, ані Правилами заявлення та розгляду претензій не передбачено проставлення дати вчинення переуступного напису.

Таким чином, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини втрати частини вантажу та враховуючи, що відповідачем не спростовано факту наявності в діях перевізника вини за незбереження прийнятого до перевезення вантажу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення суми збитків, які виникли у зв`язку з незбереженням вантажу при перевезенні, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в розмірі                            167  517,10 грн.

          Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. 

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Враховуючи положення частини 1  статті 9 Конституції України  та беручи до уваги ратифікацію  Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006    №3477-IV  "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
З приводу висвітлення всіх доводів відповідача суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції  зазначає, що за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України",       no. 4241/03 від 28.10.2010 Суд повторює, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відтак, усі інші доводи та міркування скаржника, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства. 
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

         Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

                                       ПОСТАНОВИВ:
1.  Апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2021 у справі №910/1058/21  залишити без змін.           
3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
          Повний текст постанови складено та підписано - 14.07.2021.

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                О.О. Євсіков

                                                                                О.В. Попікова