П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/13850/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Липа В.А.   
Суддя-доповідач -  Ватаманюк Р.В.   
08 липня 2021 року
м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Ватаманюка Р.В. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Драчук Т. О. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач 1, 2) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів, 

В С Т А Н О В И В :
І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
Позивач 21.08.2020 звернувся із позовом до Житомирського окружного адміністративного суду  в якому просив: 
- визнати протиправними дії Північного регіонального управління та ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо несвоєчасної виплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яке належало позивачу до видачі на день фактичного розрахунку при звільненні (невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 26702,90 гривень);
- вчинити дії, щодо проведення Північним регіональним управлінням та ІНФОРМАЦІЯ_2 повного розрахунку, а саме перерахунку та нарахування на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби України (17.06.2020) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, за весь період проходження ним військової служби, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 1 січня поточного (2020) року, як визначено постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178;
- зобов`язати Північне регіональне управління та ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити нарахування йому середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні (невчасно проведений розрахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) за період з 17.06.2020 по 12.08.2020 в сумі 4415730 грн;
- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 на його користь середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні (невчасно проведений розрахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) за період з 17.06.2020 по 12.08.2020 в сумі 4415730 грн.
ІІ. ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16.02.2021 позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України та ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у повному обсязі.
Зобов`язано Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України та ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та виплатити різницю грошової компенсації за неотримане ОСОБА_1 речове майно за весь період проходження військової служби, виходячи із закупівельної вартості такого майна, визначеного станом на 01 січня 2020 року розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41 "Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації".
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо непроведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні в день виключення зі списків особового складу частини.
Стягнуто з Житомирського прикордонного загону Державної прикордонної служби України  на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 18 червня 2020 року по 12 серпня 2020 року у розмірі 26837,09 грн.
В задоволенні інших позовних вимог, а саме щодо нарахування та виплати  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4415730 грн відмовлено.
Приймаючи оскаржуване рішення в частині задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Крім того, оскільки в день звільнення позивача відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку всіх виплат, то позивач має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
ІІІ. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказав, що в даних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, щодо виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП.
Разом з тим, у оскаржуваному рішенні не вказано в чому саме полягає затримка розрахунку з боку відповідача, розрахунок з позивачем відбувся в межах надходжень бюджетних асигнувань у відповідності до вимог чинного законодавства.
ІV. ВІДЗИВ НА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якій зазначив, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки на день виключення позивача зі списків особового складу з ним не проведено розрахунок за всіма видами належного на день звільнення матеріального та грошового забезпечення
V. РУХ СПРАВИ У СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2021 справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження на 30.06.2021.
Статтею 311 КАС України вказано, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі, зокрема, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Оскільки рішення суду першої інстанції прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення, то колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі ст.311 КАС України.
VІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
ОСОБА_1 по 17.06.2020 включно перебував на військовій службі в органах Державної прикордонної служби України. Останнє місце військової служби - Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України.
Відповідно до наказу голови Державної прикордонної служби України від 12.06.2020 №541-ОС «По особовому складу» позивач звільнений з військової служби в запас за підпунктом «г» (у зв`язку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 та наказом заступника голови ліквідаційної комісії Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України «Про особовий склад" №109-ОС від 15.06.2020 виключений зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення з 17.06.2020.
Як вказано у позовній заяві, та не заперечується відповідачами у справі, в період часу з 01.01.2018 по 31.12.2019 ОСОБА_1 перебував на фінансовому забезпеченні у Північному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України, яке проводило з останнім  грошові розрахунки при звільненні з військової служби.
Починаючи з 01.01.2020 до 17.06.2020 відповідно до вимог наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 11.12.2019 №105 «Про зарахування на фінансове забезпечення» позивач зарахований та перебував на фінансовому забезпеченні Житомирського прикордонного загону.
Відповідно до довідки № 112/20 та довідки №111/20 про вартість речового майна, що належить до видачі, позивачу нараховано грошову компенсацію за неотримане під час проходження служби речове майно в сумі 12902,47 грн та 14343,31 грн.
Відповідно до виписки з банку позивачу 12.08.2020 виплачено грошову компенсацію за недоотримане під час проходження військової служби речове майно в сумі 26837,09 грн.
07.08.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення з ним повного розрахунку та виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні.
Листом від 17.08.2020 №189/703/44/37-Б-205 Житомирський прикордонний загін відмовив в задоволенні заяви позивача.
Позивач вважаючи, дії відповідача протиправними, звернувся до суду з даним позовом.
VІІ. ПОЗИЦІЯ СЬОМОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позовної вимоги  щодо нарахування та виплати   середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4415730 грн, тому апеляційним судом не переглядається в цій частині.
Згідно статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
За приписами статті 1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною другою статті 12 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом першим частини першої статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до частини першої статті 91 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі - Порядок), грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби або загибелі (смерті) військовослужбовця.
У пункті 4 Порядку визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Наведені норми Порядку узгоджується з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, відповідно до якого особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Отже, чинним законодавством України гарантоване речове забезпечення військовослужбовців та передбачено виплату їм при звільненні з військової служби грошової компенсації вартості речового майна, не отриманого під час проходження військової служби. При цьому граничним строком виплати такої компенсації є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, що позивачу відповідно до довідок-розрахунків від 15.06.2020 №112/20 та №111/20 нараховано та виплачено 12.08.2020 заборгованість по компенсації за неотримане речове майно у сумі 26837,09 грн.
Згідно довідки-розрахунки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 за формою згідно з додатком до Порядку № 178 складено на підставі розпоряджень АДПСУ від 11.02.2017 № 33, від 06.01.2018 №30, від 30.01.2019 № 21, від 17.02.2020 №41.
При цьому пунктом 5 Порядку № 178 визначено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Адміністрацією Держприкордонслужби станом на 1 січня поточного року.
Розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 № 41 «Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації» визначено вартість предметів речового майна для визначення розміру компенсації за речове майно при звільненні військовослужбовців у 2020 році.
Порівнюючи ціни на предмети обмундирування зазначені у довідках на виплату позивачу при звільненні компенсації за неотримане речове майно, вбачається невідповідність цін, визначених розпорядженням від 17.02.2020 № 41.
Отже, розрахунок проведений відповідачем з порушенням пункту 5 Порядку № 178, оскільки вказаним пунктом визначено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком до вказаного Порядку № 178.
Такого ж правового висновку дійшла колегія суддів Верховного Суду у постанові від 23.08.2019 по справі №2040/7697/18 та в постанові від 17.03.2020 по справі 815/5826/16.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно не нараховано та не виплачено всієї суми компенсації вартості за неотримане речове майно.
Крім того стосовно позовних вимог щодо стягнення з відповідачів середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні (невчасно проведений розрахунок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) за період з 17.06.2020 по 12.08.2020,  колегія суддів зазначає таке.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 по справі № 2340/4192/18, яка була застосована судом першої інстанції та в подальшому у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, де ВП зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно з ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
При цьому суд зазначає, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Разом з тим, твердження відповідача в апеляційній скарзі про непоширення статті 117 КЗпП України на спірні правовідносини, пов`язані з порушенням строку проведення повного розрахунку при звільненні у частині несвоєчасної виплати військовослужбовцю грошової компенсації за неотримане речове майно є безпідставним з огляду на таке.
Так, включення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно до складу належних звільненому військовослужбовцю сум у розумінні статті 116 КЗпП та необхідність застосування передбаченої статтею 117 КЗпП відповідальності в разі невиплати такої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини підтверджено і Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (постанова від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19) та ВС у постанові від 18.03.2021 у справі № 240/12375/19.
Матеріалами справи підтверджується, що в день звільнення позивача, належна останньому сума грошової компенсації вартості за неотримане речове майно станом на день звільнення з військової служби 17.06.2020 виплачена не була. Остаточний розрахунок з позивачем відповідачем проведено 12.08.2020, шляхом зарахування суми вказаної компенсації на рахунок ОСОБА_1 .
Отже, право позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягає захисту за період з 18.06.2020 (наступного дня після звільнення позивача) до дня виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, тобто до 12.08.2020 (включно).
Обчислення середньої заробітної плати, зокрема, у випадку вимушеного прогулу визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).
Відповідно до п. 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, встановивши обставини несвоєчасно проведеного з позивачем розрахунку при звільненні з військової служби, обґрунтовано стягнув на його користь суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, обчисливши її за правилами, закріпленими в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача  середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 18 червня 2020 року по 12 серпня 2020 року у співмірному до розміру заборгованості розмірі - 26 837, 09 грн.  Відповідачем  у апеляційній скарзі не наведено аргументів в спростування  визначення розміру та стягнення зазначеної суми.
VІІІ. ВИСНОВОК ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
За таких обставин, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції в повній мірі надав оцінку усім вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, у зв`язку із чим, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, то підстав для зміни розподілу судових витрат немає.
Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

          
Головуючий	 	 	Ватаманюк Р.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Полотнянко Ю.П.    Драчук Т. О.