ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року	Львів	Справа № 300/3879/20 пров. № А/857/10752/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Шумей М.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги про сплату боргу (недоїмки),

в с т а н о в и в :
У грудні 2020 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (далі – ГУ ДПС, контролюючий орган, відповідач) №00/4980/0713, №00/4982/0713, №00/4983/0713 від 07.12.2020 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) №00/4979/0713 від 07.12.2020.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 позов було задоволено повністю. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що документальною виїзною перевіркою ФОП ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за період з 01.01.2017 по 28.02.2020, а також єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 28.02.2020, встановлено порушення ст.164, п.177.1, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого встановлено заниження суми податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО), яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за період з 01.01.2017 по 28.02.2020 в сумі 50866,73 грн; п.п.1.4, п.п.1.5 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ, п.п.164.1.3 п.164.1 ст.164, п.177.1, п.177.2, п.177.4, ст.177 ПК України, в результаті чого недоотримано та нeперераховано до бюджету військового збору з чистого оподаткованого доходу від здійснення підприємницької діяльності, який підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за період з 01.01.2019 по 28.02.2020 в сумі 4238,89 грн; ч.4 ст.4, ч.2 ч.5 ст.7, ч.6 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VІ від 08.07.2010 (далі – Закон №2464-VІ) із змінами і доповненнями, в результаті чого занижено суму єдиного внеску (далі - ЄСВ) із суми нарахованого чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2017 по 28.02.2020 на суму 37038,03 грн, в тому числі за 2017 на суму 14087,78 грн, за 2018 на суму 10686,68 грн, за 2019 на суму 12263,57 грн; п.п.44.1, п.п.44.3 ст.44, п.85.8 ст.85 ПК України встановлено порушення забезпечення зберігання первинних документів. Таким чином, зазначені порушення стали підставою для винесення податковим органом оспорюваних рішень.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що з 2006 року ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП та згідно із зареєстрованим видом економічної діяльності здійснював роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, алкогольними напоями та тютюновими виробами.
25.09.2020 ГУ ДПС видало наказ №1075 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 », а наказом ГУ ДПС №1306 від 26.10.2020 були внесені зміни до попереднього наказу, яким замінено дату початку перевірки з 25.09.2020 на 26.10.2020.
09.11.2020  посадовими особами контролюючого органу була проведена документальна позапланова перевірка ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства, дотриманням роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, трудових відносин з працівниками за період з 01.01.2017 по 28.02.2020 та правильності нарахування, обчислення та сплати ЄСВ з 01.01.2017 по 28.02.2020, за результатами якої складено Акт перевірки №472/09-19-07-13/ НОМЕР_1 (далі – Акт перевірки, Акт), яким встановлено порушення ст.164, п.177.1, п.177.2, п.177.4 ст.177 ПК України, в результаті чого занижено суми ПДФО, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за період з 01.01.2017 по 28.02.2020 в сумі 50866,73 грн; п.п.1.4, п.п.1.5 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ, п.п.164.1.3 п.164.1 ст.164, п.177.1, п.177.2, п.177.4, ст.177 ПК України, в результаті чого недоотримано та нeперераховано до бюджету військового збору з чистого оподаткованого доходу від здійснення підприємницької діяльності, який підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за період з 01.01.2019 по 28.02.2020 в сумі 4238,89 грн; ч.4 ст.4, ч.2, 5 ст.7, ч.6 ст.8 Закону №2464-VІ, в результаті чого занижено суму ЄСВ за період з 01.01.2017 по 28.02.2020 на суму 37 038,03 грн, в тому числі за 2017 на суму 14087,78 грн, за 2018 на суму 10686,68 грн, за 2019 на суму 12263,57 грн; п.п.44.1, п.п.44.3 ст.44, п.85.8 ст.85 ПК України встановлено порушення забезпечення зберігання первинних документів.
Не погоджуючись із Актом перевірки, позивач подав заперечення від 23.11.2020, за результатами розгляду якого, відповідачем надано відповідь від 02.12.2020, в якій вказано, що висновки акта документальної позапланової виїзної перевірки від 09.11.2020 залишено без змін з огляду на відсутність додаткових документів.
На підставі Акта перевірки було прийнято рішення №00/4980/0713 від 07.12.2020 «Про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску» в сумі 7590,03 грн, податкове повідомлення рішення №00/4982/0713 від 07.12.2020, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем ПДФО, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 63  583, 41 грн, у тому числі 50866,73 грн за податковими зобов`язаннями та 12  716,68 грн штрафними (фінансовими) санкціями, податкове повідомлення рішення №00/4983/0713 від 07.12.2020, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачує фізична-особа за результатами річного декларування на суму 5298,61 грн, у тому числі 4238,89 грн за податковими зобов`язаннями та 1059,72 грн штрафними (фінансовими) санкціями, а також сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-00/4979/0713 від 07.12.2020.
Вважаючи вищевказані рішення контролюючого органу протиправними, ФОП ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про їх скасування. 
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як суб`єкт владних повноважень, не підтвердив правомірність дій щодо початку та в процесі проведення перевірки (процесуальні порушення), не спростував недоліки та помилки у акті перевірки. Також, в даному випадку відповідач діяв непослідовно, оскільки, вказуючи про заниження суми ПДФО, у зв`язку з їх документальним не підтвердженням, при цьому маючи можливість, а у спірних відносинах обов`язок, їх перевірки шляхом проведення зустрічних звірок, не скориставшись таким, порушив справедливий баланс між обов`язками особи як платника податків і правами особи на мирне володіння своїм майном, який може призвести до подвійної сплати обов`язкових платежів.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює ПК України.
Згідно ст.62 ПК України, одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Відповідно до п.75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
За змістом п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.
Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Пунктом 78.1 статті 78 ПК України визначено вичерпний перелік підстав для здійснення документальної позапланової виїзної перевірки.
Згідно п.78.4 ст.78 ПК України, про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.
Відповідно до п.78.5 ст.78 ПК України, допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної позапланової виїзної перевірки здійснюється згідно із ст.81 цього Кодексу.
Згідно п.81.1 ст.81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:
- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу;
- копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;
- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.
Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.
При пред`явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.
Пунктом 85.2 статті 85 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Згідно п.п.44.1 та 44.3 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у п.44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
Пунктом 44.5 статті 44 ПК України визначено, що у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в п.п.44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації. Платник податків зобов`язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу. У разі неможливості проведення перевірки платника податків у випадках, передбачених цим підпунктом, терміни проведення таких перевірок переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків.
Отже, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що обов`язковою умовою документальної виїзної перевірки є її проведення виключно за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Як видно з матеріалів справи, терміни проведення документальної позапланової виїзної перевірки позивача відповідно до п.44.5 ст.44 ПК України були перенесені до усунення причин, які призвели до неможливості її проведення, зокрема, до дати поновлення документів позивачем.
Як встановлено судом, про що описано вище, згідно наказу ГУ ДПС №1306 від 26.10.2020, були внесені зміни до наказу №1075 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 ».
Крім того, згідно Акту перевірки, головним державним ревізором-інспектором проведена документальна позапланова виїзна перевірка на підставі, серед іншого, вимог статті 78 ПК України, а не статті 79 ПК України.
Також, в абзаці четвертому вступної частини Акту вказано, що перевірка була проведена в приміщенні ГУ ДПС.
Податковий орган не заперечував того, що посадові особи ГУ ДФС 09.11.2020 за місцезнаходженням ФОП ОСОБА_1 для проведення перевірки не виїжджали.
Враховуючи вищевикладене, накази було прийнято з порушенням норм ПК України, що свідчить про їх протиправність.
Фактично ГУ ДФС проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань, які можуть бути предметом лише документальної перевірки, а саме щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати передбачених ПК України податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
ПК України не передбачено право контролюючого органу на проведення документальної позапланової виїзної перевірки в приміщенні контролюючого органу навіть у разі відмови платника податку від допуску посадових осіб до проведення перевірки.
Обов`язковою умовою документальної виїзної перевірки є її проведення виключно за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Отже, проведення ГУ ДФС документальної позапланової виїзної перевірки позивача, за результатами якої складено Акт, було здійснено з порушенням норм податкового законодавства.
Зазначені процедурні порушення вплинули на можливість позивача захистити свої права під час проведення документальної позапланової виїзної перевірки та підтвердження законності даних податкового обліку.
Платник податків не обмежений правом довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги під час розгляду заперечення до акту перевірки, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки.
Право надавати заперечення щодо висновків контролюючого органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу.
Водночас, судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформулювала правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (не допуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства (постанови Верховного Суду від 21.02.2020 по справі №826/17123/18, від 22.09.2020 по справі №520/8836/18).
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерела права.
ЄСПЛ у своєму рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.
Також ЄСПЛ у справі «Лелас проти Хорватії» зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов`язків.  
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»).
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Беручи до уваги, що ГУ ДФС під час проведення документальної позапланової виїзної перевірки позивача не було дотримано процедурних питань, передбачених ПК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що результати такої перевірки не можуть створювати юридичних наслідків, зокрема і бути підставою для прийняття оспорюваних рішень.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.
В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.07.2020 по справі №813/3143/16, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.
У період, протягом якого проводилася перевірка, позивач здійснював господарські операції по купівлі товарно-матеріальних цінностей з такими контрагентами : ТзОВ «УДК», ТзОВ «Істерн Беверідж Трейдінг», ТзОВ «Беверідж Трейдінг Компані», ТзОВ «Прикарпатський торговий дім», ТзОВ «Торгова компанія «Перламутр», ТзОВ «Аскор-Україна», ТзОВ «ДДС+», ТзОВ «ТД Регістр», ТзОВ «Екопродвін», ТзОВ «Гравідс», ТзОВ «Тріумф» та ТзОВ Торгова фірма «Стиль».
На підтвердження реальності здійснення господарських операцій з вищевказаними контрагентами та правомірності віднесення сплачених сум до складу витрат, платник податків надав до перевірки договори, видаткові накладні на товарно-матеріальні цінності з відмітками про оплату поставленого товару, довідки від контрагентів про відсутність заборгованості платника податків перед такими контрагентами, акти звірки із переліком відповідних розрахункових документів тощо.
Таким чином, реальність операцій, а отже і правомірність віднесення відповідних видатків до витрат підтверджується належними документами, копії яких містяться в матеріалах справи.
Вищевказані первинні документи, які містяться в матеріалах справи і які надавались податковому органу (договори поставки, видаткові накладні, розхідні накладні, накладні, чеки, акти звірки взаємних розрахунків, довідки та виписки контрагентів щодо відсутності заборгованості) відповідають вимогам, які пред`являються до первинних документів згідно з положеннями Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Крім того, в матеріалах справи містяться акти звірки із контрагентами за період проведення перевірки, в яких зазначені відповідні чеки із зазначенням дат та сум, які відповідають сумам, на які було поставлено товар відповідно до наданих на перевірку накладних.
Таким чином, контролюючий орган, володіючи інформацією (інформація з актів звірки та бухгалтерського обліку) про відсутність заборгованості з придбання товарно-матеріальних цінностей, не вжив передбачених законом заходів для з`ясування цих обставин, що мають значення для прийняття рішення. Зокрема, ним не проводились зустрічні звірки з контрагентами позивача, як передбачено пунктом 73.5 статті 73 ПК України, з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з`ясування повноти їх відображення в обліку платника податків.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач діяв непослідовно, оскільки, вказуючи про заниження суми ПДФО, у зв`язку з їх документальним не підтвердженням, при цьому маючи можливість, а у спірних відносинах обов`язок, їх перевірки шляхом проведення зустрічних звірок, не скориставшись таким, порушив справедливий баланс між обов`язками особи як платника податків і правами особи на мирне володіння своїм майном, який може призвести до подвійної сплати обов`язкових платежів.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваних рішень та наявності підстав для їх скасування.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Відповідно до п.1 ч.3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною першою статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).
Відповідно до ч.3 ст.134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.5 ст.134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (ч.9 ст.139 КАС України).
Відносно відшкодування позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, як суб`єкта владних повноважень, витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів на підставі аналізу положень статей 134, 139 КАС України зазначає, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Матеріалами справи підтверджується, що на обґрунтування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в обумовленій сумі гонорару, суду надано наступні документи, а саме : копія договору про надання правової допомоги №5/20 від 30.11.2020, від 13.12.2020, копія додаткової угоди №1-5/20 від 22.01.2021 до договору про надання правової допомоги від №5/20 від 30.11.2020, від 13.12.2020, копія акту про прийняття-передачу наданої правової допомоги (послуг) відповідно до договору про надання правової допомоги №5/20 від 30.11.2020, від 13.12.2020 та додаткової угоди №1-5/20 від 22.01.2021, копія чеку №440965 від 21.12.2021, копія товарного чека від 21.12.2020.
Згідно акту про прийняття-передачу наданої правової допомоги (послуг) відповідно до договору про надання правової допомоги №5/20 від 30.11.2020, від 13.12.2020 та додаткової угоди №1-5/20 від 22.01.2021, адвокат надав наступні послуги:
- підготовка позовної заяви – 10000,00 грн.
- консультування щодо оформлення та подачі позовної заяви – 1000,00 грн.
- підготовка відповіді на відзив відповідача – 3000,00 грн.
Також, як уже зазначалось, позивач долучив товарний чек від 21.12.2021 про виготовлення ксерокопій в кількості 900 штук на загальну суму 873,00 грн та квитанцію про їх оплату.
На думку колегії суддів, покладення на відповідача відшкодування витрат на правничу допомогу слід брати до уваги суму, на яку фактично такі роботи виконано, тобто суму, зазначену у акті виконаних робіт, що підписаний обома сторонами, та підтверджену відповідними рахунком (фактурою) та платіжними документами в межах надання правничих послуг щодо розгляду конкретної справи.
Також слід зазначити, що витрати на правничу допомогу адвоката, включають в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо.
Колегія суддів звертає увагу, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справ.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23.01.2014, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia, заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумний розмір.
Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним чи необґрунтованим щодо іншої сторони спору.
З врахуванням встановленого та наведених правових норм колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що фактична вартість витрат адвокату складає підтверджений розмір у 14000,00  грн і такий розмір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Крім того, суд першої інстанції правильно встановив, що на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати за виготовлення копій 873,00 грн та зі сплати судового збору в розмірі 1135,00 грн.               .               
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року по справі №300/3879/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Т. І. Шинкар