П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 вересня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/12712/20	

Головуючий І інстанції Марин П.П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
за участю секретаря - Голобородько Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 29.04.2021р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора України та Держави в особі Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій та стягнення збитків у вигляді недоотриманої заробітної плати, - 
В С Т А Н О В И В:
19.11.2020р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора України, Держави в особі Державної казначейської служби України, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила суд:
- визнати протиправними дії Одеської обласної прокуратури стосовно не нарахування та не виплати їй заробітної плати відповідно до ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.08.2016р. по 14.09.2019р. включно;
- стягнути з Держави України за рахунок бюджетних коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного казначейського рахунку, відкритого в Державній казначейській службі України, на її користь матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, визначеного ст.81 Закону України «Про прокуратуру» та доплати за вислугу років за ч.7 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015р. по 24.09.2019р. у сумі 1006946,67 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 2001р. працювала на різних посадах в органах прокуратури, а 16.10.2020р. звільнена з посади прокурора відділу представництва інтересів держав у сфері охорони навколишнього природного середовища управління представництва інтересів держави в суді у порядку переведення до Київської міської прокуратури. Разом із тим, Одеською обласною прокуратурою не було проведено повного розрахунку при звільненні, а саме не виплачено заробітну плату, яка гарантована Законом у розмірі 1006946,67 грн. Позивач стверджує, що діями та рішенням Держави України було порушено її право власності (правомірні очікування на отримання заробітної плати у повному розмірі не були реалізовані), чим завдано майнову шкоду актом, що визнаний «неконституційним».
Представники відповідачів надали до суду першої інстанції письмові відзиви, у якому позовні вимоги категорично не визнали та мотивовано просили відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року (ухваленим в порядку письмового провадження) у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 01.06.2021р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, просила скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
08.06.2021р. матеріали даної справи, разом із апеляційною скаргою ОСОБА_1 , надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
16.07.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому представник Одеської обласної прокуратури мотивовано заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Інші учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
У судове засідання суду апеляційної інстанції позивач (апелянт) та відповідачі без поважних (документально підтверджених) причин не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення.
У зв`язку із неявкою сторін, дана справа була розглянута у відкритому судовому засіданні за наявними в матеріалах справи доказами.   
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у    ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
Позивач - ОСОБА_1 , згідно з записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , працювала в органах прокуратури Одеської області з 2001р., а саме:
- з 06.08.2001р. по 25.10.2007р. на посаді помічника прокурора Суворовського району м.Одеси;
- з 25.10.2007р. по 31.07.2018р. на посаді прокурора відділу захисту майнових інших особистих прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Одеської області;
- з 31.07.2018р. по 14.09.2020р. на посаді прокурора відділу забезпечення представництва в суді управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Одеської області;
- з 14.09.2020 року по 16.10.2020 рік на посаді прокурора відділу представництва інтересів держав у сфері охорони навколишнього природного середовища управління представництва інтересів держави в суді Одеської обласної прокуратури.
05.11.2020р. позивач звернулася до Одеської обласної прокуратури із запитом щодо надання інформації про розмір її посадового окладу за період з 2016р. по 2020р.
Листом від 11.11.2020р. №27-322вих-20 відповідачем скеровано розрахункові листи за період з 2016р. по 2020р., відповідно до яких, посадовий оклад позивача у спірний період встановлювався на рівні - 2083 грн.
Згідно з розрахунковими листами за період з 2016р. по 2020р. позивачу було нарахована сума заробітної плати:
- за 2016р. у розмірі - 72498,49 грн., з них серед іншого: оплата за окладом - 9657,54 грн., за класний чин - 579,545 грн., за вислугу років - 2686,61 грн.
- за 2017р. у розмірі - 281369,38 грн., з них серед іншого: оплата за окладом - 35956,09 грн., за класний чин - 847,79 грн., за вислугу років - 10786,83 грн.
- за 2018р. у розмірі - 388133,03 грн., з них серед іншого: оплата за окладом - 53885,57 грн., за класний чин - 18808,24 грн., за вислугу років - 16165,67 грн.
- за 2019р. у розмірі - 359509,77 грн., з них серед іншого: оплата за окладом - 58304,23 грн., за класний чин - 13969,57 грн., за вислугу років - 17491,27 грн.
При цьому, відповідач зазначає, що заробітна плата ОСОБА_1 у спірний період нараховувалась виходячи з посадового окладу, передбаченого Постановою КМУ «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012р. №505.
У той же час, враховуючи, що позивач працювала на посаді прокурора в обласній прокуратурі, її посадовий оклад, як йдеться у позовній заяві, у 2016р. - 11 мінімальних заробітних плат (11x1,2), з 01.01.2017р. по 24.09.2019р. - 12 мінімальних заробітних плат (12х1,2).
Позивач зазначає, що оскільки вона працювала в органах прокуратури Одеської області з 06.08.2001р., надбавка за вислугу років з вересня 2016р. має становити - 25%.
Звертаючись до суду із даним позовом позивач вважала, що її посадовий оклад повинен становити: у серпні-листопаді 2016р. - 19140 грн. (11 х 1450 x 1,2), надбавка за вислугу років у серпні 2016р. - 3828 грн. (20%), у вересні-листопаді - 4785 грн. (25%); у грудні 2016р. - 21120 грн. (11 х 1600 х 1,2), надбавка за вислугу років - 5280 грн. (25%); з січня по грудень 2017р. посадовий оклад - 23040 грн. (12 х 1600 х 1,2), надбавка за вислугу років - 5760 грн. (25%); з січня по грудень 2018р. посадовий оклад - 25372,80 грн. (12 х 1762 х 1,2), надбавка за вислугу років - 6343,20 грн. (25%); з січня по вересень 2019р. посадовий оклад - 27662,40 грн. (12х1921х1,2), надбавка за вислугу років - 6195,60 грн. (25%).
Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, як наслідок, відсутності підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Так, правові засади організації та діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України регулюється Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VIІ.
За правилами ч.1 ст.81 цього Закону (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Як вбачається зі змісту ч.ч.2,3 ст.81 Закону №1697-VIІ, заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання ж прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10% посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: 
- з 01.07.2015р. - 10 мінімальних заробітних плат; 
- з 01.01.2016р. - 11 мінімальних заробітних плат; 
- з 01.01.2017р. - 12 мінімальних заробітних плат.
Відповідно до ч.4 цієї ж статті, посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.
Окрім іншого, прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10%, понад 3 роки - 15%, понад 5 років - 18%, понад 10 років - 20%, понад 15 років - 25%, понад 20 років - 30%, понад 25 років - 40%, понад 30 років - 45%, понад 35 років - 50% посадового окладу.
Як загально відомо, фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України (ч.ч.7,9 Закону №1697-VIІ).
Так, частиною 2 ст.8 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995р. №108/95-ВР визначено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених ч.3 цієї статті, і ч.1 ст.10 цього Закону.
Згідно з положеннями ст.3 Закону №108/95-ВР, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються із бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України у межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються із бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
За приписами ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі  з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до п.9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014р. №80-VIII і п.11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015р. №928-VIII норми і положення, зокрема, ст.81 Закону №1697-VIІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявних фінансових ресурсів державного та місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України.
Також, Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014р. №79-VIII розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено п.26, згідно з яким, зокрема, ст.81 Закону від 14.10.2014р. №1697-VIІ застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31.05.2012р. №505
Постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09.12.2015р. №1013 визначено, що у межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисі прокуратури, за рахунок виплат, пов`язаних з індексацією, надбавок, доплат, премій підвищується на 25% посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено Постановою №505.
Таким чином, з наведених вище законодавчих актів вбачається, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014р. №80-VIII, Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014р. №79-VIII та Закон України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015р. №928-VIII прийняті пізніше Закону №1697-VII, а тому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги та, в свою чергу, погоджується з висновками суду першої інстанції, що у спірний період норми і положення Закону №1697-VII стосовно заробітної плати прокурора застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не ст.81 цього Закону.
Також, колегія суддів вважає, що при вирішенні справи суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового регулювання збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою КМУ №505.
При цьому, слід звернути увагу на те, що наведені висновки з правового регулювання оплати праці прокурора викладені у постановах Верховного Суду від 14.03.2018р. у справі №825/575/16, від 21.03.2018р. у справі №817/548/16, від 27.02.2019р. у справі №809/982/16 та від 05.05.2020р. у справі №824/490/16.
Тобто, у спірний період посадовий оклад позивача нараховувався не у відповідності до положень ч.3 ст.81 Закону №1697-VII, а у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Між тим, як загальновідомо, рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення п.26 розділу VI Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми і положення ст.81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини зазначеного вище рішення Конституційного Суду України визначено те, що положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає те, що норми та положення ст.81 Закону №1697-VІІ      зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Однак, разом з тим, слід зазначити, що ч.2 ст.152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Зі змісту наведених норм вбачається, що за загальним правилом рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати його ухвалення, якщо інше не встановлено самим рішенням.
Рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення.
Отже, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, та на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас, чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
До того ж, аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового Суду від 28.01.2021р. у справі №560/703/20.
У тексті самого рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020 відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість, у резолютивній частині цього рішення чітко вказано про те, що положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у відповідній частині втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Також, у рішенні від 30.09.2010р. №20-рп/2010 Конституційний Суд України вказав на те, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їхнього виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення рішення про їхню неконституційність.
Таким чином, дія положень п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020 по справі №1-223/2018(2840/18) втратила чинність саме 26.03.2020р.
За наведених обставин, рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020р. №6-р/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, про що правильно вказано судом першої інстанції.
Отже, враховуючи вищевказані обставини та вище перелічені норми матеріального права, колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції, в даному випадку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Інших об`єктивних доводів на спростування висновків суду першої інстанції скаржником не наведено. 
Слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. 
Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення її прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останньої.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів також приймає до уваги та керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2021 року - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 13.09.2021р.

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                           Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          І.П. Косцова  

                                                                                                                    В.О. Скрипченко