Номер провадження: 22-ц/813/1797/21 
Номер справи місцевого суду: 515/1315/18
Головуючий у першій інстанції Тимошенко С. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                    суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
                        при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Татарбунарського  районного суду Одеської області від 22 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Татарбунарської міської ради Одеської області виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання рішень нечинними, а дій – незаконними,  - 
 
в с т а н о в и в:
 
16 серпня 2018 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Татарбунарської міської ради Одеської області та виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання рішень нечинними, а дій – незаконними, посилаючись на те, що вони є співвласницями будинку по АДРЕСА_1 , який споруджений на земельній ділянці площею 0,15 га і яку було передано в користування ОСОБА_5 (батькові та чоловікові позивачів) на підставі рішення виконкому Татарбунарської районної ради №281 від 28.07.1972р. за актом від серпня 1972 року. При цьому, відстань від задньої стіни зазначеного будинку до межі земельної ділянки, переданої у користування (під забудову) складала 3,0 м. Цією земельною ділянкою площею 0,15 га їх сім`я користувалась тривалий час. Поруч, по   АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_3 , якому було надано в користування земельну ділянку площею 0,15 га. Але на підставі рішень Татарбунарської міської ради №521 від 18.12.1997р. та №822 від 25.10.2010р. ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,16 га, тобто йому передано земельну ділянку площею 0,01 га, що знаходилась у користуванні позивачів, без її вилучення у них, що є підставою для визнання зазначених рішень міської ради нечинними. Крім того,  узгодження Татарбунарською міською радою меж земельної ділянки площею 0,10 га, що передавалась у власність ОСОБА_3 , є неправомірним, оскільки зазначена земельна ділянка у їхньої сім`ї не вилучалась. Також, 23.12.2014р. при ознайомленні їх представника з матеріалами адміністративної справи №515/1103/14-а за їхнім позовом  до Татарбунарської міської ради їм стало відомо, що акт прийому-передачі межових  знаків (визначення меж земельної ділянки) при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_3 , посвідченого міською радою, вони (позивачі), як землекористувачі суміжної земельної ділянки не підписували, не залучались до визначення меж земельної ділянки, що передавалась у власність ОСОБА_3 . За таких обставин узгодження Татарбунарською міською радою меж земельної ділянки площею  0,10 га та шириною  23,10 м, що передавалась у власність ОСОБА_3 , є протиправним. 
Посилаючись на ці обставини, позивачі просили визнати незаконними та нечинними рішення: Татарбунарської міської ради №822 від 25.10.2010р. про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 ; виконкому Татарбунарської міської ради №521 від 18.12.1997р. в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки загальною площею 0,16 за зазначеною адресою; визнати незаконним узгодження Татарбунарською міською радою меж земельної ділянки площею 0,10 га, що передавалась у власність ОСОБА_3 , для будівництва   і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 ; визнати незаконним посвідчення Татарбунарською міською радою акту прийому-передачі межових знаків від 06.09.2010р. при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .
У підготовчому судовому засіданні судом задоволено клопотання адвоката Пудлінської Лариси Іванівни в інтересів позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог від 18 лютого 2019 року, якою доповнено обставинами про те, що позивачами не пропущено визначений законом строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, що розпочав текти з 20.06.2018р., при зверненні позивачів до суду із позовною заявою до Татарбунарської міської ради Одеської області та її виконавчого комітету, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання рішень нечинними, а дій – незаконними.
У судовому засіданні адвокат Пудлінська Л.І. в інтересах позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити  з підстав, викладених у позові.
Адвокат Логінов Олексій Геннадійович в інтересах відповідачів Татарбунарської міської ради Одеської області та її виконавчого комітету просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із спливом строків позовної давності, посилаючись на те, що позивачам про оскаржувані рішення та дії, вчинені органом місцевого самоврядування  в період часу з 1997 року по 2010 рік, стало відомо принаймні у березні 2014 року, а із даним позовом позивачі звернулися до суду 16.08.2018р., тобто через 4 роки та 4 місяці після того, як їм стало відомо про існування цих рішень та вчинення дій.
Адвокат Давиденко Костянтин Ігорович в інтересах третьої особи ОСОБА_4 також не визнав позовні вимоги, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку із спливом строків позовної давності. Крім того, він зазначив, що ні позивачами, а ні їх представником суду не надано доказів про зміну (зменшення) площі земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивачів.
Третя особа ОСОБА_3 , належним чином повідомлена про дату час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. З огляду на відсутність відомостей про поважність причин неявки зазначеної особи у  судове засідання, судом вирішено розгляд справи провести у її відсутність.
Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 травня  2019 року у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Татарбунарської міської ради Одеської області та її виконавчого комітету, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання рішень нечинними, а дій – незаконними, відмовлено у зв`язку із спливом позовної давності.
В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2  просять рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
  У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджено поштовими повідомленнями про отримання ними судових повісток. Крім того, інтереси позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 представляє їх адвокат Пудлінська Л.І..
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, у відзиві адвоката Логінова Олексія Геннадійовича   в інтересах відповідачів Татарбунарської міської ради Одеської області та її виконавчого комітету на апеляційну скаргу, відповіді адвоката Пудлінської Лариси Іванівни в інтересів позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2  підлягає задоволенню частково за таких підстав.  
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної  в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України (стаття 19 Конституції України).
Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», у редакції, чинній на час прийняття рішень Виконкому Татарбунарської міської ради та Татарбунарської міської ради, передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. 
Відповідно до статті 12 ЗК України, пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міська рада здійснює передачу у власність або у користування земельних ділянок виключно до положень Земельного кодексу України.
За положеннями статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55, статті 124 Конституції України. 
Відповідно до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
За нормами частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.
Частинами першою-третьою статті 158 ЗК України передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів  у містах. 
У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина 5 статті 158 ЗК України).
За змістом частини 2 статті 152 ЗК України лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частина 3 статті 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав,  і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів
Судом першої інстанції встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22.09.2001р. та рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 25.03.1992р. відповідно, отримали право власності (по 1/2 частці кожній) на житловий будинок по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 72-74).
Рішенням виконкому Татарбунарської районної ради депутатів трудящих від 28.07.1972р. №281, за заявою ОСОБА_5 (батька та чоловіка позивачів), на підставі рішення правління колгоспу ім. Татарбунарського повстання, за рахунок земель колгоспу, виділено земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку (т. 1, а.с. 75).
У серпні 1972 року зазначену земельну ділянку було відведено та передано забудовнику ОСОБА_5 в користування, що підтверджується копією акту про    відведення (т. 1, а.с. 77).
Рішенням виконкому Татарбунарської міської ради від 18.12.1997р. №521  підтверджується, що земельну ділянку загальною площею 0,12 га було передано у приватну власність ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (по 0,06 га кожної) для обслуговування житлового будинку, господарських споруд та ведення підсобного господарства по АДРЕСА_1 , де розташований житловий будинок позивачів (т. 1, а.с. 78- 79, 119-120)
На підставі того ж рішення виконкому Татарбунарської міської ради від 18.12.1997р. №521  третій особі ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,16 га, у тому числі: площею 0,10 га – для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель; площею 0,06 га – для ведення особистого підсобного господарства за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 78-79, 119-120).
Рішенням виконкому Татарбунарської районної ради депутатів трудящих від 29.03.1974р. №122  на підставі рішення правління колгоспу ім. Татарбунарського повстання третій особі ОСОБА_3 передано під індивідуальну забудову земельну ділянку по   АДРЕСА_2  (т. 1, а.с. 130).
З плану земельної ділянки по АДРЕСА_2 , переданій в користування  третій особі ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому №122 від 29.03.1974р., слідує,   що загальна площа ділянки складає 0,15 га, ширина ділянки дорівнює 21 м, довжина – 72 м. (т. 1, а.с. 128).
Як видно з копії генерального плану (схеми) земельної ділянки по АДРЕСА_1 , складеного за результатами інвентаризації 09.12.1975р. із змінами, виявленими та внесеними 20.04.1981р., а також абрису  ширина ділянки, виділеної третій особі ОСОБА_3 дорівнює 22 м 95 см. (т. 1, а.с. 125 -127).
10 грудня 1980 року складено акт про закінчення будівництва і вводі в експлуатацію індивідуального домоволодіння по АДРЕСА_2 (забудовник третя особа ОСОБА_3 ) і рішенням Татарбунарської міської ради №223 від 23.12.1980р. затверджено зазначений акт  (т. 1, а.с. 131,132).
Як вбачається з копії рішення Татарбунарської міської ради №822 від 25.10.2010р. третій особі  ОСОБА_3 передано земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1  (т. 1, а.с. 80, 135,136).
У 2010 році на замовлення третьої особи ОСОБА_3 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право ОСОБА_3 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 138).
Третя особа ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 5125010100:02:003:0118, розташованої по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..
Судом першої інстанції встановлено, що оскаржувані рішення відповідачів та дії  їх посадових осіб вчинені в період часу з 1997 року по 2010 рік. Як зазначили позивачі у позовній заяві і це підтримала у судовому засіданні їх представник, про існування зазначених рішень та вчинення оскаржуваних дій позивачам стало відомо 23.12.2014р. при ознайомленні їх представника з матеріалами адміністративної справи №515/1103/14-а за їх позовом до Татарбунарської міської ради. Проте, до суду позивачі звернулися  з цим позовом 16.08.2018р., тобто, більше ніж через чотири роки після того, як їм стало відомо про наявність оскаржуваних рішень та вчинення дій.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством чітко встановлено строк, протягом якого позивачі могли пред`явити вимоги про визнання незаконними та нечинними рішень та дій органу місцевого самоврядування, але цей строк вони пропустили, оскільки звернулись до суду з позовом за спливом майже чотири роки з дня закінчення визначеного Законом № 4176-VІ трирічного строку. Таким чином, позивачами пропущено строк позовної давності для звернення до суду з зазначеним позовом і поважності причин пропуску такого строку стороною позивачів не наведено.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин правил позовної давності погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції (995-004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ані позивачі ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ані їх представник, адвокат Пудлінська Лариса Іванівна, в судовому засіданні не довели належним чином, що строк позовної давності пропущений з поважних причин. 
Як роз`яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення  з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі №753/19886/16 (провадження №61-12184св18) зробив наступний правової висновок: «Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити  у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.
Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
За таких обставин ухвалені у справі судові рішення судів першої та інстанцій підлягають скасуванню відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України  у редакції, чинній на час подання касаційної скарги».
«За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право  чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).
Отже, у даному випадку суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, але не врахував, що застосування позовної давності можливе лише за наявності порушення права позивачів.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. 
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ  до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня   2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Великої палата Верховного Суду та  Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд,  та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судовому засіданні доведено належним чином, що відповідачами, Татарбурською міською радою та виконкомом Татарбурської міської ради при виділі земельної ділянки у користування, а в подальшому у власність третій особі ОСОБА_3 було порушено їх права суміжних землекористувачів, отже позов є обґрунтованим.
Разом з тим, особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд протягом позовної давності.
Адвокат Логінов Олексій Геннадійович в інтересах відповідачів Татарбунарської міської ради Одеської області та її виконавчого комітету 18 січня 2019 року звернувся  до суду із заявою про застосування строку позовної давності, у якій стверджував, що оскаржувані рішення відповідачів та дії їх посадових осіб вчинені в період часу з 1997 року по 2010 рік. Як зазначили позивачі у позовній заяві і це підтримала у судовому засіданні їх представник, про існування зазначених рішень та вчинення оскаржуваних дій  позивачам стало відомо 23.12.2014р. при ознайомленні їх представника з матеріалами адміністративної справи №515/1103/14-а за їх позовом до Татарбунарської міської ради. Проте, до суду позивачі звернулися з цим позовом 16.08.2018р., тобто, більше чим через чотири роки після того, як їм стало відомо про наявність оскаржуваних рішень та вчинення дій (т. 1, а.с. 96-98).
Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав – учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 – 255 ЦК України.
Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме, статей, 256, 257, 261 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі №6-17цс17 дійшов до правового висновку: «порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині першій статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати АДРЕСА_3 стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року №6-17цс17».
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 серпня 2019 року у справі №520/9169/15 (провадження №61-25349св18), у постанові від 22 січня 2020 року №522/68715/15 (провадження №61-1563св17) та Верховний Суд України  у постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-7цс14.
Посилання позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що строк позовної давності був перерваний зверненням позивачів за вирішенням спору в адміністративному порядку до Татарбунарського районного суду Одеської області з 2014 року по 2018 рік. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області  від 21 березня 2018 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2018 року провадження по адміністративної справі №515/1103/2014 за позовом до Татарбунарської міської ради Одеської області виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання рішень нечинними, а дій – незаконними закрито у зв`язку з тим, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, отже позивачі звернулись до суду з позовом 16 серпня 2018 року в межах строку позовної давності, не приймаються до уваги за таких підстав.
У статті 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
При розгляді подібної справи, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 5.36., 5.37. постанови від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17 (провадження №12-104гс19) зробила наступний правової висновок: «Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №523/10225/15-ц)».
До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 (провадження №12-128гс19).
Системний аналіз статті 264 ЦК України та правових висновків Великої Палати Верховного Суду України щодо застосовування статті 264 ЦК України свідчить про те, що суд первуй інстанції правильно виходив з того, що при недотриманні правил суб`єктної юрисдикції строк позовної давності не переривається.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у зв`язку з пропуском строку позовної давності з  неповажних  причин.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 256-257 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині мотивування й в решти  залишення рішення суду без змін.
Оскільки суд апеляційної інстанції не змінює судового рішення у цій справі  по суті та не ухвалює нового, розподіл судових витрат не проводиться.
Згідно із ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Головуючий суддя Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 22 червня по 02 липня 2021 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом; суддя-учасник колегії Громік Р.Д. перебував у відпустці з 22 червня по 02 липня 2021 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.
Повне судове рішення виготовлено 08 липня 2021 року.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_8 , ОСОБА_2  задовольнити частково, рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 травня 2019 року зміни в частині мотивування, в решти рішення суду першої   інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 08 липня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік