ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" червня 2021 р.                                                    Справа №921/700/20
м. Львів
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача):                                         Бойко С.М.,
суддів:                                                                                 Гриців В.М.
          Матущака О.І.,
секретар судового засідання Харів М.Ю.,
явка учасників справи:
від позивача – Семеняк В.В. (довіреність від 07.12.2020);
від відповідача – Дремлюга Ю.С. (ордер №1024339 від 25.06.2021);

розглянув апеляційну скаргу фермерського господарства «Біатріс» б/н від 15.03.2021 
на рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.02.2021, суддя Руденко О.В., м. Тернопіль, повний текст рішення складено – 22.02.2021
за позовом приватного акціонерного товариства «Агріматко-Україна», м. Київ
до відповідача фермерського господарства «Біатріс», Тернопільська область, Теребовлянський район, с. Семиківці
про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
10.11.2020 в Господарський суд Тернопільської області звернулось приватне акціонерне товариство «Агроматіко-Україна» (далі по тексту – ПрАТ «Агроматіко-Україна») з позовом до фермерського господарства «Біатріс» (далі по тексту – ФГ «Біатріс») про стягнення 730 000,00 грн. заборгованості, пені в розмірі 20 478,37 грн., за період з 20.06.2019 по 05.01.2020, 3% річних у розмірі 20 836,43 грн., за період з 20.06.2019 по 17.09.2020,  та інфляційні втрати в розмірі 1 759,49 грн., за період з липня 2019 року по серпень 2020 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач своєчасно не оплатив частину поставленого позивачем товару на підставі договору №СХТ-370000001 від 15.03.2019 у зв`язку з чим виникла заборгованість на яку нараховані пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 3% річних та інфляційні втрати.
Правовими підставами позову зазначає ст.ст. 11, 525, 530, 536, 611, 625, 627, 629, 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 174, 193, 216, 231, 232 Господарського кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 10.02.2021 вищезазначений позов задоволено частково. Стягнуто з ФГ «Біатріс» на користь ПрАТ «Агроматіко-Україна» 730 000,00 грн. - основного боргу, 17  668,02 грн. - пені, 1  759,49 грн. - інфляційних втрат, 20  633,33грн. – 3% річних та 11 550,91 грн. - судового збору. 
Рішення суду першої інстанції в цій частині обґрунтовано тим, що відповідач не виконав зобов`язань за договором поставки в частині своєчасної оплати вартості поставленого товару. Оскільки судом встановлено порушення строків, визначених п. 6.2 договору №СХТ-370000001 від 15.03.2019, то суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення суми неоплаченого боргу й застосування ст. 549 ЦК України, ч. 2 ст. 625 ЦК України, якими передбачено стягнення пені інфляційних втрат та 3% річних.
Відмовлено в частині вимог про стягнення пені в розмірі 2 810,35 грн., 3% річних у розмірі 203,10 грн., оскільки позивач неправильно розрахував їх розмір.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задоволити позов лише в частині стягнення 507  471,75 грн. – основного боргу та про відмову в задоволенні позову в решті позовних вимог, у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що:
1)перевіряючи обґрунтованість вимог про стягнення основного боргу в розмірі 730 000,00 грн., суд першої інстанції не врахував пункту 4.5 договору №СХТ-370000001 від 15.03.2019, яким, зокрема, передбачено умови та порядок зменшення розміру основного боргу за рахунок розрахункової знижки;
2)висновок суду про задоволення позову в частині стягнення пені не узгоджується з положеннями пункту 4.5 договору №СХТ-370000001 від 15.03.2019, яким, зокрема, передбачено зменшення суми розрахункової знижки на 1% за кожен день прострочення у випадку порушення строків розрахунку більше ніж на 15 днів;
3)місцевий господарський суд дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для нарахування інфляційних втрат, оскільки сума основного зобов`язання визначена в іноземній валюті – євро, а не національній – гривні;
4) місцевий господарський суд не врахував, що характер спірного порушення умов договору має одноразовий характер через тимчасові фінансові труднощі відповідача, є надмірним для останнього, а тому безпідставно не застосував ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки, яка заявлена позивачем до стягнення.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву, яке передбачене ст.263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.
В судове засідання 30.06.2021 представники сторін з`явились.
Представник апелянта(відповідач) підтримав доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задоволити позов лише в частині стягнення 507  471,75 грн. – основного боргу та про відмову в задоволенні позову в решті позовних вимог.
Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що між ПрАТ «Агроматіко-Україна» (постачальник) та ФГ «Біатріс» (покупець) підписано договір №СХТ-370000001 від 15.03.2019 (а.с.21-24) за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця на умовах СРТ Тернопільська обл., Теребовлянський р-н., с. Семиківці (згідно з Правилами Інкотермс в редакції 2010 року) товари за номенклатурою та в строки відповідно до специфікацій, які є додатками до цього договору та його невід`ємними частинами, а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар та сплатити за нього визначену в специфікаціях до договору вартість в строки та в порядку, передбаченому договором та специфікаціями до нього.
Відповідно до п. 2.1 зазначеного договору, ціни товарів визначаються сторонами як договірні. Кількість та ціни товарів вказуються в специфікаціях до договору, які є його невід`ємними частинами. Загальна сума договору визначається шляхом складання підсумкових сум по специфікаціях до цього договору.
Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 10.3 договору №СХТ-370000001 від 15.03.2019).
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України унормовано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.
Отже, набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.
Таким чином, досягнувши згоди щодо всіх істотних умов сторони уклали договір, внаслідок чого між ними виникли взаємні права та обов`язки, а відповідний договір набрав чинності.
Відповідно до частини 1 статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
З системного аналізу вищенаведених норм чинного законодавства вбачається, що обов`язку позивача щодо поставки товару кореспондує обов`язок відповідача по здійсненні оплати за цей товар.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.
Судами встановлено, що на виконання договору поставки учасниками цього спору було підписано специфікацію №00001 від 15.03.2019 (додаток №00001 до договору) (а.с.25), за умовами якої  відповідач повинен був здійснити розрахунки наступним чином: 
2 100 000,00 грн. - строк оплати до 20.06.2019; 
147 000,00 грн. - до 20.07.2019; 
147 000,00 грн. - до 20.08.2019; 
147 000,00 грн. - до 20.09.2019; 
147 000,00 - до 21.10.2019; 
147 000,00 грн. - до 20.11.2019;
1 155 000,00 грн. - до 20.12.2019.
На виконання своїх договірних зобов`язань  ПАТ «Агріматко-Україна», відповідно до специфікації №00001 від 15.03.2019, поставило товар покупцю на загальну суму 2 100 000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №325031 від 25.03.2019 (а.с.26).
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою   для   бухгалтерського  обліку  господарських операцій  є  первинні  документи.  
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Як унормовано ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити як: назву документа (форми); дату  складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та  обсяг  господарської   операції,  одиницю виміру господарської операції; посади осіб,   відповідальних   за  здійснення  господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати  особу,  яка  брала  участь  у  здійсненні  господарської операції.
Вказані вище видаткові накладні, за якими здійснена поставка, містить всі необхідні ознаки  визначені ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак є первинним документом.  Отже, господарська операція щодо поставки товару відбулась.
Вищезазначений первинний документ бухгалтерського обліку підписаний представниками сторін без будь-яких зауважень та заперечень, а тому правильними є висновки суду першої інстанції про те, що цей доказ належним чином підтвердженим факт поставки відповідачу матеріальних цінностей на загальну суму 2 100 000,00 грн.
Судами при розгляді справи досліджувалося, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару, (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду  від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18.
Сторонами не заперечується, що відповідачем здійснено часткові оплати за поставлений товар на загальну суму 1 370 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.30-42): №3815 від 28.05.2019 на суму 80 000,00 грн. ; №3816 від 27.07.2019 на суму 200 000,00 грн.; №3837 від 09.08.2019 на суму 90 000,00 грн.; №3884 від 20.09.2019на суму 120 000,00 грн.; №3895 від 01.10.2019 на суму 100 000,00 грн.;№3901 від 07.10.2019 на суму 100 000,00 грн.;№3946 від 31.10.2019 на суму 150 000,00 грн.; №4042 від 25.12.2019 на суму 100 000,00 грн.; №4067 від 22.01.2020 на суму 80 000,00 грн.; №4134 від 05.03.2020 на суму 10 000,00 грн.; №4139 від 05.03.2020 на суму 90 000,00 грн.; №4159 від 13.03.2020 на суму 50 000,00 грн. та №4175 від 26.03.2020 на суму 200 000,00 грн.
За наслідками звірки взаємних розрахунків за період 01.01.2019 - 31.12.2019 учасниками договірних відносин було оформлено акт, у якому зафіксовано, що борг відповідача перед постачальником за договором №СХТ-370000001 станом на 31.12.2019 складає 1 160 000,00 грн. Даний Акт підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками без будь-яких зауважень.
Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що на час звернення з позовом до суду заборгованість Фермерського господарства за поставлений товар становить в сумі 730 000,00 грн.
Положеннями частин першої, другої статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Метою встановлення договірних строків є визначення сторонами за договором певного періоду в часі, у який мають бути виконані конкретні зобов`язання, визначені договором. Встановлюючи строки виконання зобов`язань в умовах договорів сторони забезпечують стабільність, послідовність та правову певність поведінки учасників договірних відносин, що гарантує справедливість, розумність й добропорядність сторін під час виконання договору.
Водночас, недотримання вищезазначених строків виходить за обумовлені сторонами межі здійснення прав та обов`язків за  договором, й надає одній зі сторін, яка його порушує, безпідставну перевагу в цих господарських відносинах, внаслідок чого порушується баланс приватноправових інтересів сторін договору.
Порядок розрахунків між покупцем та постачальником передбачений  пунктами 4.1-4.2 договору №СХТ-370000001 від 15.03.2019 за змістом якого сторони домовились, що покупець здійснює обов`язкову часткову попередню оплату у розмірі 0% від суми договору, яка розраховується згідно п. 2.1 договору. Сума та строки попередньої оплати указуються у специфікації. На решту суми постачальник надає покупцеві відстрочку по оплаті. Покупець сплачує решту суми згідно строків, які відображено у специфікації.
В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Таким чином, однією з необхідних умов для встановлення прострочення по виконанню обов`язку відповідача щодо оплати поставленого товару є визначення моменту виникнення конкретного договірного обов`язку, а також розміру грошової суми такого обов`язку.
Оскільки, умовами пункту 4.2 договору №СХТ-370000001 від 15.03.2019 визначено графік здійснення оплат за однією поставкою, то помилковим є твердження апелянта про те, що це різні грошові зобов`язання, строк прострочення яких обчислюється по різному, а відтак до кожного з цих зобов`язань застосовуються умови договору щодо надання знижки.
Судами встановлено, що відповідач не здійснював своєчасної оплати за поставлений товар, внаслідок чого в період з 20.06.2019 по 05.01.2020 існувала заборгованість перед позивачем, яка склала 730 000,00 грн.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку, що відсутність підстав для  застосування передбаченої абз.2 ч. б п. 4.5. ст. 4 договору знижки при розрахунку заборгованості за отриманий товар. Адже за цією договірною умовою, у випадку порушення строків остаточного розрахунку більше ніж на 15 календарних днів, сума розрахованої знижки зменшується на один відсоток за кожен день прострочення. В той же час суд констатує, що у спірних правовідносинах термін прострочення становить вже більше року. Як наслідок, остаточний розрахунок покупцем за отримані матеріальні цінності не проведений ним і на час вирішення цього спору судом.  
З цих підстав, правильним є висновок місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення з відповідача на користь позивача вартості поставленого товару на загальну суму 730 000,00 грн.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 20 ГК України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: застосування штрафних санкцій.
Отже, загальна норма ГК України передбачає захист у вигляді застосування штрафних санкцій до суб`єктів які неналежно виконуються зобов`язання.
Згідно з ч.1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частиною 4 статті 231 ГК України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
За змістом ч. 1 ст. 199 ГК України, виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.
Отже, передбачене частиною шостою статті 231 ГК України формування відповідальності за порушення грошових зобов`язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом.
Відповідно до п. 6.2 договору поставки у випадку порушення термінів платежу, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (що діяла у вказаному періоді) від простроченої суми заборгованості за кожен день прострочення.
Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даною нормою передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.
За правилами ч. 1 ст. 223 ГК України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.
Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України  за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За  положеннями ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Ураховуючи викладене, початком нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано за умовами договору, тобто починаючи з четвертого дня поставки продукції.
Таким чином, враховуючи вищезазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд, перевіривши правильність нарахування пені, погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення пені за несплату вартості товару в період з 20.06.2019 по 05.01.2020 в сумі 17 668,02 грн., яка  нарахована з суми  загальної заборгованості 730 000,00 грн. Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення 2 810,35 грн. пені, оскільки такі нараховані з порушенням положень чинного законодавства.
З приводу покликань скаржника на те, що місцевий господарський суд не врахував, що характер спірного порушення умов договору має одноразовий характер через тимчасові фінансові труднощі відповідача, є надмірним для останнього, а тому безпідставно не застосував ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки, яка заявлена позивачем до стягнення, то суд відхиляє такі твердження, оскільки відповідачем не наведено,а судом не встановлено, жодних доказів на підтвердження наявності підстав для зменшення неустойки.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Щодо стягнення трьох процентів річних, то сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 11 листопада 2019 року у справі № 910/15951/18.
Як вбачається з наявних у справі матеріалів, позивачем за період з 20.06.2019 по 17.09.2020 нараховано  відповідачу 3% річних в розмірі 20 836,43 грн. нарахованої з суми  загальної заборгованості 730  000,00 грн.
Таким чином, апеляційний господарський суд, здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру 3% річних у відповідності до вимог законодавства, погодився з висновками суду першої інстанції в частині обґрунтованості стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 20 633,33 грн. за період прострочення грошового зобов`язання з 20.08.2018 по 22.04.2019. Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення 203,10 грн., оскільки такі нараховані з порушенням положень чинного законодавства щодо розрахунку 3% річних.
Щодо інфляційних нарахувань, то інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.
День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань.
З наданого позивачем розрахунку інфляційні втрати нараховані на суму 1 759,49 грн.  з липня 2019 року по серпень 2020 року з загальної суми основного боргу 730  000,00 грн.
Здійснивши перерахунок заявлених інфляційних втрат в межах заявлених позивачем позовних вимог, у відповідності до вимог законодавства про нарахування інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення інфляційних втрат на суму 1 759,49 грн. з липня 2019 року по серпень 2020 року з загальної суми основного боргу 730  000,00 грн.
Апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта про відсутність правових підстав для нарахування інфляційних втрат, оскільки сума основного зобов`язання визначена в іноземній валюті – євро, а не національній – гривні, оскільки це твердження спростовується наявною в матеріалах справи специфікацією в якій ціна визначена у гривні, а не у іноземній валюті.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
З огляду на наведене, аргументи, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу про заперечення доводів апеляційної скарги є такими, що відповідають встановленим обставинам по справі.
Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга фермерського господарства «Біатріс» підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору в розмірі 5908,27 грн., який сплачений згідно з платіжним дорученням за №4670 від 31.03.2021.
Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу фермерського господарства «Біатріс» б/н від 15.03.2021 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.02.2021 в справі №921/700/20 - залишити без змін.
Судовий збір в розмірі 5908,27 грн. покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя:                                                            Бойко С.М.

Судді:                                                                                Гриців В.М.

          Матущак О.І.

Повний текст постанови підписано 05.07.2021.