КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №755/13413/20
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/5873/2021                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 червня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року (суддя Галаган В.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди,
встановив:
 
у вересні 2020р. позивач звернулася до суду з позовом, та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за орендну плату за договором оренди від 29.05.2016 року у розмірі 516 150грн, заборгованість за комунальні послуги у орендованій квартирі в розмірі 38 926грн 56коп., кошти за аварійне відкриття дверей у розмірі 2 500грн, 3% річних у сумі 39 853грн 55коп., інфляційні збитки у сумі 78 145грн 11коп. та пеню у розмірі 203 687грн 51коп., а також судові витрати.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 29 травня 2016 року між нею та відповідачем був укладений договір оренди житлового приміщення №29/05/16, відповідно до умов якого розмір місячної орендної плати складав 15 000грн, що на момент підписання договору становило 600 доларів США. В період часу з січня 2018 року по вересень 2020 року відповідач не оплачувала орендну плату, тому її заборгованість за 31 місяць становить 516 150грн. 
Також позивач зазначала, що вартість комунальних послуг не входила до орендної плати і орендар повинна була сплачувати їх за свій рахунок щомісяця, однак відповідач свого обов`язку не виконувала, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яку вона вимушена була погасити і яка складалася із оплати: за постачання гарячої води - 6 175,30грн та комісія банку 61,80грн; за центральне опалення 19 164,14грн та комісія банку 153,30грн; за обслуговування території, що надається ТОВ «Комфорт-Таун», 10 298,62грн та комісія банку 82,40грн; за надання послуг водопостачання 2 925,40грн та комісія банку 29,30грн; за обслуговування вузла теплової енергії 16,30грн та комісія банку 20грн. Всього вартість комунальних послуг становить 38 926грн 56коп.
Крім того, позивач посилалася на те, що відповідач не передала їй ключі від квартири, що стало підставою для аварійного відкриття дверей, за що нею було оплачено 2500грн.
Позивач вважала, що відповідач повинна сплатити заборгованість по орендній платі з врахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та сплатити пеню. 

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по орендній платі у розмірі 516 150грн, 3% річних у розмірі 39 853грн 55коп., інфляційні збитки у розмірі 78 145грн 11коп, пеню у розмірі 203 687грн 51коп, заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 38 926грн 56коп, судовий збір у розмірі 8 767грн 63коп. В іншій частині позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1   просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідачпосилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки суд не з`ясував її місце проживання і реєстрації, та направляв судові повістки-повідомлення на поштову адресу, за якою вона не проживає. Оскільки вона не була повідомлена про розгляд справи, то не мала можливості подати докази на підтвердження своїх заперечень проти позову і була позбавлена доступу до правосуддя.
Відповідач стверджує, що суд не з`ясував обставини  справи, не врахував, що на момент звернення до суду строк дії договору оренди не закінчився, а також що позивачем не надано доказів строку фактичного припинення оренди приміщення та звернення до неї з приводу оплати орендної плати за 31 місяць, що судом не встановлений час, протягом якого орендар фактично займала приміщення, що орендар не сплачувала орендну плату і комунальні платежі, оскільки фактично дане приміщення не орендувала з моменту укладення договору оренди, адже дане приміщення за своїм технічним станом та станом ремонту не відповідало цільовому призначенню використання приміщення - для організації догляду за дітьми, а відтак даний договір оренди є нікчемним з моменту його укладення.
Відповідач вважає, що оскільки договір оренди є нікчемним відповідно до ст. 203 ЦК України, через його невідповідність вимогам закону, вказаний договір не створює наслідків крім тих, які пов`язані з його недійсністю, а відтак відсутні підстави для стягнення з неї на користь позивача заборгованість за договором оренди житлового приміщення №29/05/16.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Паруль Ю.О. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що судом дотриманні норми матеріального та процесуального права, вірно встановлені обставини справи, так як на момент пред`явлення позову відповідач була зареєстрована за адресою, зазначеною в позовній заяві. Вказану обставину відповідач підтвердила шляхом підписання договоруоренди житлового приміщення №29/05/16, в якому й зазначила вказані дані. Крім того, відповідач неодноразово належним чином повідомлялася про розгляд справи в суді першої інстанції. Представник позивача звертає увагу суду, що відповідач фактично орендувала приміщення з 29 травня 2016 року по 28 липня 2020 року, отримання квартири в оренду підтверджується актом прийому-передачі, відповідач відповідно до графіку платежу сплачувала кошти за оренду вказаного приміщення, а боргове зобов`язання за договором оренди утворилось незалежно від того, чи припинений або розірваний вказаний договір, так як відповідно до умов договору орендна плата сплачується до дня повернення квартири за актом прийому-передачі.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Кухаревську Н.О., яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення ОСОБА_2 та її представника - адвоката Паруль Ю.О., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 29 травня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір оренди квартири (житлового приміщення) № 29/05/16, за умовами якого в оренду передається квартира 

АДРЕСА_1 , загальною площею 81,83кв.м.
Згідно п. 1.5. договору стан квартири, що орендується, на момент передання в оренду: квартира після будівельників, зокрема, в квартиру заведена електропроводка, каналізація та водопостачання, стеля, стіни, підлога - чернова штукатурка, квартира потребує капітального ремонту.
Сторони домовилися, що капітальний та поточний ремонт квартири здійснює орендар (п. 1.8).
 Пунктом 4.1. сторони погодили, що строк оренди приміщення складає 60 місяців з моменту прийняття приміщення за актом прийому-передачі.
Пунктом 5.1. договору передбачено, що розмір місячної орендної плати складає 15 000грн, що на момент підписання договору складає 600 доларів США. У разі зміни курсу більше, ніж на 10 відсотків, орендодавець має право в односторонньому порядку змінити розмір орендної плати в сторону збільшення до 600 доларів США.
Орендна плата сплачується орендарем не пізніше 15 числа кожного наступного місяця, про що сторонами складається письмова розписка (пункт 5.2.). Перша орендна плата вноситься орендарем у вересні 2016 року, надалі - щомісячно.
Вартість комунальних послуг не входить до орендної плати, але орендар повинен їх сплачувати за свій рахунок щомісяця. Усі витрати за користування комунальними послугами, послугами Інтернет оплачуються орендарем самостійно за свій рахунок (пункти 5.6, 5.7). 
Відповідно до п. 5.8. у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення квартири за актом прийому-передачі включно.
29 травня 2016 року сторони підписали акт прийому-передачі нерухомого майна відповідно до договору оренди нерухомості № 29/05/16, у якому зафіксовані показники лічильників холодної та гарячої води, електроенергії.
Згідно наданого графіку обліку сплати за оренду квартири, платежі вносилися відповідачем з вересня 2016 року по квітень 2017 року, що підтверджується підписами ОСОБА_1 
28 липня 2020 року позивач направила на адресу відповідача лист про оплату заборгованості, на який відповідь відповідачем не надано.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушені зобов`язання за договором оренди, у зв`язку із чим виникла заборгованість по орендним платежам за період з січня 2018 року по липень 2020 року, яка підлягає стягненню з врахуванням вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України. Також позивачем надані належні докази у підтвердження несплати відповідачем комунальних платежів, заборгованість за якими була погашена позивачем.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів виходить з наступного.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 759, частиною першою статті 761, частиною першою статті 762 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Положеннями ч. 1 ст. 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. 
Частиною першою статті 811 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Жодних інших застережень щодо форми договору чи порядку його реєстрації цивільне законодавство не передбачає.
Згідно з частиною третьою статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.
Положеннями статті 820 ЦК України встановлено, що розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла.
Статтею 821 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.
З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що 29 травня 2016 року між сторонами був укладений договір оренди житлового приміщення, квартира була передана відповідачу актом прийому-передачі від 29 травня 2016 року, сторони визначили розмір та строк орендної плати. 
Доводи апеляційної скарги, що укладений договір є нікчемним, так як за своїми технічними характеристиками житлове приміщення не відповідало цільовому призначенню використання приміщення - для організації догляду за дітьми, а тому відповідачем не використовувалося, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Апеляційна скарга не містить посилань, якому саме закону не відповідає укладений договір оренди житлового приміщення, не  встановлені такі обставини і під час апеляційного розгляду.
Крім того, у договорі описаний стан квартири (пункт 1.6), а сторони домовились, що капітальний та поточний ремонт квартири здійснює орендар (пункт 1.8), отже, відповідач була обізнана про стан квартири на момент підписання договору оренди і взяла на себе зобов`язання провести у квартирі ремонтні роботи, на що отримала згоду орендодавця (с.с.12).
Також відповідач не зверталася до позивача з вимогою про зміну умов договору або про розірвання договору у зв`язку із неможливістю використання орендованого житлового приміщення за призначенням. 
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
З наданих суду доказів вбачається, що відповідач належним чином свої зобов`язання за договором оренди житлового приміщення не виконувала, орендну плату щомісячно не вносила, комунальні платежі не сплачувала, заборгованість по комунальним платежам була погашена позивачем, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості з відповідача у 
                                                                            
примусовому порядку.
Доводи апеляційної скарги, що судом не був встановлений фактичний строк користування відповідачем приміщенням, а також не враховано, що на момент звернення до суду з позовом строк договору оренди не закінчився, колегія суддів вважає безпідставними.
З наданого суду першої інстанції акту прийому-передачі жилого приміщення вбачається, що відповідачу квартира була передана 29 травня 2016 року, що підтверджується її підписом у акті, який відповідачем не оспорювався. Також позивачем суду був наданий графік обліку сплати за оренду квартири, згідно якого орендна плата вносилася відповідачем з вересня 2016 року (як погодили сторони у договорі) по квітень 2017 року, що підтверджується підписами відповідача, які вона не оспорювала.
Та обставина, що позивач заявила вимоги про стягнення орендної плати за період з січня 2018 року по липень 2020 року, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, так як це право позивача розпоряджатися своїми позовними вимогами, спірний період охоплюється строком, на який сторони уклали договір оренди, а відповідачем не надано суду доказів, що вона передала позивачу квартиру за актом прийому-передачі до липня 2020 року, як це передбачено пунктом 5.8. договору.
Під час апеляційного розгляду відповідачем не було надано доказів оплати нею щомісячного орендного платежу після січня 2018 року та оплати комунальних послуг, якими вона користувалася, також не були спростовані надані позивачем докази у підтвердження розміру вказаних платежів, та наведені розрахунки, хоча колегія суддів надавала таку можливість представнику відповідача. 
Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Забезпечення виконання зобов`язання у вигляді неустойки (штрафу, пені) регулюється статтями 549-552 ЦК України та умовами договору.
Згідно зі частиною другою статті 551 ЦК України у випадку, коли предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пунктом 8.1.3. договору оренди квартири від 29 травня 2016 року сторони погодили, що за несвоєчасне внесення орендної плати орендар несе відповідність у вигляді пені у розмірі 1% від загальної суми орендної плати за кожний день прострочення за умови прострочення більше, ніж 14 діб.
З наведеного у заяві про збільшення позовних вимог розрахунку пені вбачається, що позивачем використовувалася облікова ставка НБУ, що суперечить умовам договору оренди.
Оскільки зобов`язання по орендній платі носили періодичний характер і повинні були виконуватися щомісячно, для розрахунку пені необхідно було з`ясувати розмір несплаченої орендної плати по кожному місяцю, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених орендних платежів за кожен місяць окремо від дня порушення обов`язку щодо їх сплати до дня, заявленого у позовній заяві, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну 
                                                                             
суму.
З наведеного у заяві про збільшення позовних вимог розрахунку пені вбачається, що вона розраховувалася із загальної заборгованості по орендній платі, починаючи з 1 січня 2018 року, що не є правильним, а відтак у заяві про збільшення позовних вимог розрахунок пені був наведений невірний.
На вимогу апеляційного суду представником позивача здійснений розрахунок пені відповідно до умов договору та враховуючи розмір щомісячної заборгованості по орендній платі, згідно якого за період з серпня 2019 року по липень 2020року розмір пені становить 275 934грн. Вказаний розрахунок є правильним і не спростований відповідачем та її представником, хоча така можливість апеляційним судом надавалася.
Разом з цим, у заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача пеню у розмірі 203 687грн 51коп., згідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України під час апеляційного розгляду позовні вимоги зміні не підлягають, тому колегія суддів вважає, що в частині стягнення з відповідача пені рішення суду є правомірним.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень вищевказаних норм права, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді нарахування на суму боргу  трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу.
Враховуючи, що відповідач умови договору не виконувала, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних.
Разом з цим, розрахунок 3% річних у заяві про збільшення позовних вимог також зроблений представником позивача із загальної суми заборгованості, який не існував станом на 1 січня 2018 року, а відтак повинен виконуватися згідно із правилом, наведеним вище, по кожному щомісячному платежу окремо.
Три відсотки річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення платежу : 365 : 100. 
Під час апеляційного розгляду представником позивача зроблений такий розрахунок за період з січня 2018 року по липень 2020 року і розмір 3% річних становить 17 794грн, що є правильним.
Вказаний розрахунок не був спростований представником відповідача.
Стосовно стягнення інфляційних втрат колегія суддів зазначає про наступне.
Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно з частиною другою статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - 

гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
З наданого представником позивача розрахунку вбачається, що заборгованість за орендними платежами визначена у гривні за курсом долара станом на момент виникнення заборгованості, а не платежу, загальна сума заборгованості визначена також у національній валюті, а відтак несплата відповідачем щомісячного платежу, визначеного у гривні, призводила до знецінення грошової одиниці, тому на думку колегії суддів, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають задоволенню.
Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення  на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.
Враховуючи, що у заяві про збільшення позовних вимог розрахунок інфляційних втрат також був виконаний виходячи із загальної суми заборгованості, що не ґрунтується за умовах договору та нормах матеріального права, представником позивача під час апеляційного розгляду був наданий розрахунок інфляційних втрат по щомісячним платежам, і загальний розмір інфляційних втрат за період з січня 2018 року по липень 2020 року становить 20 794грн, що є правильним.
Представником відповідача наданий розрахунок спростований не був.
Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки з матеріалів справи вбачається, що перед відкриттям провадження у даній справі суд з`ясовував зареєстроване місце проживання відповідача і саме на вказану адресу направляв судові повідомлення. Така ж адреса була зазначена відповідачем у і договорі оренди квартири.
З наданих відповідачем документів вбачається, що після відкриття провадження у даній справі вона змінила місце свого проживання та реєстрації, однак про це не повідомила ні позивача, ні суд.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Разом з цим, апеляційним судом була прийнята до розгляду апеляційна скарга відповідача, під час апеляційного розгляду суд надав можливість відповідачу доводити свої заперечення, подавати заяви, клопотання та докази, надати пояснення суду, висловлювати свої заперечення проти заяв, клопотань та доводів позивача та її представника.
Колегія суддів вважає, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення лише з формальних міркувань.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне 

застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, які не були спростовані відповідачем під час апеляційного розгляду, правильно застосовані норми матеріального права, разом з цим, допущені помилки у розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, а розмір стягнених сум зменшенню, зміні підлягає і рішення суду в частині стягнення з відповідача сплаченого позивачем судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2020 року змінити, стягнувши з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає у АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка проживає у АДРЕСА_3 , заборгованість по орендній платі у сумі 516 150грн, 3% річних у сумі 17 794грн, інфляційні втрати у сумі 20 794грн, пеню у розмірі 203 687грн 51 коп., заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 38 926грн 56коп., судовий збір у розмірі 7 973грн 52коп., а всього 805 325грн 59коп.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 липня 2021 року.

 
Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                               Т.А. Семенюк