ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 липня 2021 року           справа №812/154/17 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів  Геращенка І.В.,  Казначеєва Е.Г.,  розглянув у письмовому провадженні  апеляційну скаргу    ОСОБА_1  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 р.   у справі  № 812/154/17 (головуючий І інстанції суддя Т.І. Чернявська)  за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії,  Кремінського районного відділу ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії      про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії,
                                             ВСТАНОВИВ:
25.01.2017 року позивач звернувся до відповідача з позовними вимогами щодо стягнення на його користь невиплаченого на день звільнення грошового забезпечення за період з 5 листопада 2015 по 06.11.2015; одноразової вихідної допомоги при звільненні відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби  та деяких інших осіб»; невиплаченої йому компенсації за невикористану відпустку за 2014, 2015 роки; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.11.2015 по день фактичного розрахунку (т. 1 а.с. 2-3, 20-22).
03.04.2017 року позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, а саме позивач просив:
- стягнути з Кремінського районного відділу ГУМВС у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на  його користь невиплачене на день звільнення грошове забезпечення (заробітну плату) за період з 05.11.2015 по 06.11.2015 у сумі 313,60 грн. (середньоденний заробіток ) за кожен день, у розмірі 627,20 грн.;
- стягнути з Кремінського районного відділу ГУМВС у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на його користь   невиплачену частину одноразового грошового забезпечення при звільнені відповідно ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» у розмірі 41 754,94 грн.;
- стягнути з Кремінського районного відділу ГУМВС у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на  його користь невиплачену компенсацію за невикористану чергову відпустку у кількості 30 діб за 2014 рік у сумі 6137,60 грн та за невикористану чергову відпустку за 2015 рік у сумі 8183,40 грн.;
- стягнути з Кремінського районного відділу ГУМВС у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на  його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.11.2015 по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного грошового забезпечення за кожен календарний день у сумі 204,50 грн., розмір якого станом на 24.05.2017 становить 108 794 грн.
- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії розрахувати помісячно та надати   йому довідку згідно додатку 2 до Інструкції про грошове забезпечення у період з 16.04.2015 по 31.10.2015, де урахувати середньомісячне грошове забезпечення 6137,6 грн., яке складається: з посадового окладу - 650,00 грн., окладу за спеціальним званням підполковник міліції - 130,00 грн., 30% надбавки за вислугу років - 234,00 грн., 50% надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби - 507,00 грн., премії - 4616,60 грн. (згідно наказу № 499 від 31.12.2007 та постанови КМУ від 07.11.2007 № 1294) та довідку про грошове забезпечення у період служби у Кремінському районному відділі ГУМВС у Луганській області у період з 07.04.2015 по 16.04.2015 та за час служби у Краснодонському МВ ГУМВС України у Луганській області з 15.04.2014 по 30.06.2014 (т. 1 а.с. 86-89).
Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії, Кремінського районного відділу ГУМВС у Луганській області в особі ліквідаційної комісії про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково (т. 1 а.с. 163-167, 242-245):
- стягнуто з Кремінського районного відділу ГУМВС у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 невиплачене на день звільнення грошове забезпечення (заробітну плату) за період з 05 листопада 2015 року по 06 листопада 2015 року у розмірі 627,20 грн. (шістсот двадцять сім гривень 20 коп.), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;
- стягнуто з Кремінського районного відділу ГУМВС у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 невиплачену частину одноразового грошового забезпечення при звільнені відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 41754,74 грн. (сорок одна тисяча сімсот п`ятдесят чотири гривні 74 коп.), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.;
- стягнуто з Кремінського районного відділу ГУМВС у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 невиплачену компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2015 рік у сумі 8183,40 грн. (вісім тисяч сто вісімдесят три гривні 40 коп.), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;
- зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії розрахувати помісячно та надати згідно з додатком 2 до Інструкції про організацію з оформлення документів для призначення пенсій та отримання пільг військовослужбовцям внутрішніх військ, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, звільненим зі служби, та членам їх сімей ОСОБА_1 довідку про грошове забезпечення у період з 16 квітня 2015 року по 31 жовтня 2015 року, де урахувати середньомісячне грошове забезпечення 6137,6 грн., яке складається: з посадового окладу – 650,00 грн., окладу за спеціальним званням підполковник міліції - 130,00 грн., 30 % надбавки за вислугу років - 234,00 грн., 50 % надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби - 507,00 грн., премії - 4616,60 грн. (згідно з наказом від 31 грудня 2007 року № 499 та постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294) та довідку про грошове забезпечення у період служби у Кремінському районному відділі ГУМВС у Луганській області у період з 07 квітня 2015 року по 16 квітня 2015 року;
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2021 року скасовано постанову Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2017 року у справі      № 812/154/17 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану у 2014 році відпустку та стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні, справу в цій частині направлено на новий розгляд до Луганського окружного адміністративного суду (т. 2 а.с. 29-41). 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 року    позов задоволено частково.
Стягнуто з Кремінського районного відділу ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24995,10 грн. (двадцять чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто п`ять грн. 10 коп.) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т. а.с. 117-124).
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу,  в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що середньоденне грошове забезпечення, яке повинно застосовуватись для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 204, 50 грн.;  відповідач умисно не розраховувався з позивачем протягом великого проміжку часу;  позивачу відповідно до наказу № 424 від 12.12.2014 надавалась частина щорічної відпустки терміном 10 днів, а не залишок. Тобто, надаючи частину щорічної відпустки за 2014 рік відповідно до цього наказу, відповідач підтверджує наявність у позивача права на щорічну відпустку у 2014 році у повному обсязі.  
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивач – ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) з 27 січня 1999 року по 06 листопада 2015 року проходив публічну службу в органах внутрішніх справ, зокрема, на таких посадах: з 19 червня 2013 року по 14 квітня 2014 року – начальник Новодружеського відділення міліції (м. Новодружеськ) Лисичанського міського відділу ГУМВС України у Луганській області; з 14 квітня 2014 року по 17 листопада 2014 року – заступник начальника міського відділу – начальник міліції громадської безпеки Краснодонського міського відділу ГУМВС України у Луганській області; з 17 листопада 2014 року по 27 лютого 2015 року – заступник командира з кадрового забезпечення батальйону патрульної служби (з охорони об`єктів) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області; з 27 лютого 2015 року по 07 квітня 2015 року – старший оперуповноважений боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Станично-Луганського районного відділу ГУМВС України у Луганській області; з 07 квітня 2015 року по 06 листопада 2015 року – оперуповноважений сектору карного розшуку Кремінського районного відділу ГУМВС України у Луганській області, про що свідчать дублікат трудової книжки від 21 грудня 2016 року серії НОМЕР_2 та довідка про проходження служби в органах внутрішніх справ на посадах атестованого складу, видана ліквідаційною комісією Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 19 березня 2021 року (т. 2 а.с. 85, 98-100, 101-103, 104-106).
Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 16 квітня 2015 року № 130 о/с (по особовому складу) підполковника міліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого сектору карного розшуку Кремінського районного відділу, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (т. 2 а.с. 87).
На підставі постанови Луганського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2015 року у справі № 812/584/15, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2016 року, наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 23 червня 2016 року № 5 о/с (по особовому складу) скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 16 квітня 2015 року № 130 о/с (по особовому складу) в частині звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого сектору карного розшуку Кремінського районного відділу, за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, та згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) підполковника міліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого сектору карного розшуку Кремінського районного відділу (т. 1 а.с. 6-9, 10-14, 47).
Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 18 листопада 2016 року № 21 о/с (по особовому складу) в часткову зміну пунктів наказів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 23 червня 2016 року № 5 о/с (по особовому складу) підполковника міліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого сектору карного розшуку Кремінського районного відділу ГУМВС України у Луганській області вважати звільненим з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «б» (через хворобу), 06 листопада 2015 року, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 18 років 03 місяці 16 днів (т. 2 а.с. 86).
За змістом наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 12 грудня 2014 року № 424 о/с (про надання відпусток особовому складу) підполковнику міліції ОСОБА_1 , заступнику командира з кадрового забезпечення батальйону патрульної служби (з охорони об`єктів) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області, надано частину щорічної відпустки за 2014 рік з виплатою допомоги в розмірі середньомісячного грошового забезпечення у кількості 10 діб з 17 грудня 2014 року по 26 грудня 2014 року без виїзду за межі Луганської області (т. 1 а.с. 48).
Листом від 10 червня 2016 року № 156/111/22-2016 Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області повідомила позивачу, що відповідно до наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 12 грудня 2014 року № 424 о/с він перебував у відпустці з 17 грудня 2014 року по 26 грудня 2014 року та отримав матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 6525,75 грн. Ніякої іншої інформації стосовно невикористаної відпустки в Управлінні фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області не значиться, тому підстав для нарахування та виплати компенсації за невикористану в році звільнення відпустки не має  (т. 1 а.с. 69). 
Листом від 18 березня 2021 року № 6/2-65 лк Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області серед іншого зазначила, що наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 12 грудня 2014 року № 424 о/с ОСОБА_1 надавалась частина чергової відпустки за 2014 рік у кількості 10 діб. З урахуванням того, що ОСОБА_1 у період часу з 14 квітня 2014 року по 17 листопада 2014 року перебував на посаді заступника начальника міського відділу – начальника міліції громадської безпеки Краснодонського міського відділу ГУМВС України в Луганській області, а на даний час адміністративна будівля Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області захоплена незаконними озброєними формуваннями разом з усією в ній службовою документацією, в тому числі з наказами про надання відпусток особовому складу, надати інформацію про кількість невикористаних днів відпустки ОСОБА_1 у 2014 році є неможливим (т. 2 а.с. 84).
Листом від 23 березня 2021 року № 9/111 Ліквідаційна комісія Кремінського районного відділу ГУМВС України у Луганській області повідомила, що інформації стосовно невикористаної відпустки за 2014 рік в Ліквідаційній комісії Кремінського районного відділу ГУМВС України у Луганській області не значиться, тому довідку-розрахунок належної компенсації за невикористану у 2014 році відпустку надати неможливо (т. 2 а.с. 88).
При вирішення справи суд виходить з  наступного.
В постанові від 23 лютого 2021 року у справі № 812/154/17 Верховний Суд щодо тверджень позивача про необхідність стягнення на його користь компенсації за невикористану у 2014 році відпустку зазначив таке. 
Право працюючої особи на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Порядок отримання такої відпустки особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ станом на час виникнення спірних правовідносин визначався Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114). Так, відповідно до підпункту а) пункту 49 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються чергові відпустки.
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення пунктів 52 та 55 Положення № 114. Так, згідно із абзацом другим пункту 52 вказаного Положення передбачено, що особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Крім того, відповідно до абзацу третього пункту 55 Положення № 114 за бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Системний аналіз наведених норм свідчить, що законом не виключаються випадки, коли особою рядового і начальницького складу відпустка не буде використана протягом календарного року. Одночасно, не передбачено позбавлення таких осіб права на відпустку, яке вони уже отримали в попередньому календарному році. При цьому, за бажанням таких осіб, вони можуть використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Отже, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особа має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особою рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
Відтак, з огляду на не врегулювання приписами Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» (далі - Закон № 565-XII) та Положення № 114 питання компенсації невикористаної частини відпустки працівникам органам внутрішніх справ за роки, що передували року звільнення, застосуванню підлягають приписи КЗпП України, Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон      № 504/96-ВР) та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин неодноразово застосовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 810/3246/16, від 11 червня 2020 року у справі № 823/384/17, від 25 червня 2020 року у справі № 440/2896/19, від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19, від 04 лютого 2021 року у справі №640/17872/19.
Так, згідно з приписами частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної так і додаткової відпустки.
З огляду на наведе, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення на його користь компенсації за невикористану у 2014 році відпустку визнані Верховним Судом помилковими. При цьому, Верховний Суд зауважив, що судами не перевірено правильності розрахунків розміру належної позивачу компенсації за 2014 рік.
Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення Верховний Суд в постанові від 23 лютого 2021 року у справі № 812/154/17 зазначив таке. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Законом України «Про міліцію», Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», Положенням № 114 та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896 (далі - Інструкція № 499), не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей. 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
У постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року № 6-259цс17 наведені правові висновки, за якими установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день – наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи – по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01 березня 2018 року у справах № 806/1899/17, № 806/1551/17, від 19 квітня 2018 року у справі № 806/1183/16 та від 14 березня 2019 року у справі № 820/660/17.
З огляду на викладене, враховуючи задоволення судами попередніх інстанцій позовних вимог щодо стягнення належних позивачу сум при звільненні, Верховний Суд вказав, що у ОСОБА_1 наявне право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Водночас, Верховний Суд звернув увагу, що відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 23 грудня 2020 року у справі № 825/1732/17, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку, суду необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інші обставин справи.
Проте, судами попередніх інстанцій не було встановлено фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи в зазначеній частині позовних вимог.
Зважаючи на те, що допущені судами порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог про стягнення на користь позивача компенсації за невикористану у 2014 році відпустку та стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні, підлягають скасуванню, а справа в цій частині – направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід вжити визначені законом заходи, необхідні для встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, надати оцінку всім аргументам учасників справи та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Частиною п`ятою статті 353 КАС України регламентовано, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
З урахуванням наведеного, суд зазначає наступне.
Загальновідомим фактом є те, що 19 травня 2014 року адміністративна будівля Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області, що розташована у м. Луганську, була захоплена незаконними озброєними формуваннями, внаслідок чого особові справи та трудові книжки працівників міліції, а також вся службова документація втрачені.
Вимоги про виплату компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2014 рік у кількості 30 діб позивач доводить тим, що йому відповідно до наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 12 грудня 2014 року № 424 о/с надавалася саме частина щорічної відпустки терміном 10 днів, а не залишок. Тобто, надаючи позивачу частину щорічної відпустки за 2014 рік відповідно до наказу від 12 грудня 2014 року № 424 о/с відповідач підтверджує наявність у позивача права на щорічну відпустку у 2014 році в повному обсязі відповідно до вимог Положення № 114. 
Отже, твердження позивача стосовно невикористання щорічної відпустки за 2014 рік у кількості 30 діб ґрунтуються на припущеннях і не підтверджені жодними доказами, які б достовірно і беззаперечно свідчили про існування спірних обставин.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга статті 77 КАС України).
Разом з тим, обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності жодним чином не нівелює обов`язку позивача довести суду ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами.
Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути встановлені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.
Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
Згідно з частиною другою статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.
Суд звертає увагу, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен належним чином мотивувати свої висновки та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оскільки невикористання позивачем щорічної відпустки за 2014 рік у кількості 30 діб не підтверджено відповідними доказами, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з ліквідаційної комісії Кремінського районного відділу ГУМВС України у Луганській області компенсації за невикористану чергову відпустку у кількості 30 діб за 2014 рік в сумі 6137,60 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення з ліквідаційної комісії Кремінського районного відділу ГУМВС України у Луганській області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного грошового забезпечення за кожен календарний день в сумі 204,50 грн суд зазначає таке. 
Матеріалами справи встановлено, що наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 23 червня 2016 року № 5 о/с (по особовому складу), з урахуванням змін, внесених наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 18 листопада 2016 року № 21 о/с (по особовому складу), підполковника міліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого сектору карного розшуку Кремінського районного відділу ГУМВС України у Луганській області, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, 06 листопада 2015 року, з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні: 18 років 03 місяці 16 днів.
Отже, 06 листопада 2015 року є днем звільнення та останнім робочим днем позивача. 
12 травня 2017 року ОСОБА_1 відповідно до статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» сплачено одноразову вихідну допомогу при звільненні у сумі 13483,66 грн, про що свідчить платіжне доручення від 10 травня 2017 року № 45 (т. 1 а.с. 159).
За повідомленням Управління Державної казначейської служби України у Кремінському районі Луганської області від 04 червня 2018 року № 02-07/382 виконавчий лист, виданий Луганським окружним адміністративним судом 13 грудня 2017 року у справі № 812/154/17 про стягнення з Кремінського районного відділу ГУМВС у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 невиплаченої частини одноразового грошового забезпечення при звільнені відповідно статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» у розмірі 41754,74 грн. (сорок одна тисяча сімсот п`ятдесят чотири гривні 74 коп.), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, виконаний шляхом безспірного списання коштів з рахунку боржника. Безспірне списання коштів з рахунку боржника проведено платіжним дорученням від 31 травня 2018 року № 6 на суму 33612,57 грн. грошового забезпечення, платіжним дорученням від 30 травня 2018 року № 5 на суму 626,32 грн. військового збору, утриманого з суми грошового забезпечення, та платіжним дорученням від 30 травня 2018 року № 4 на суму 7515,85 грн. податку з доходів фізичних осіб, утриманого з суми грошового забезпечення (т. 2 а.с. 44, 45, 46, 47, 48).
Відповідно до повідомлення Управління Державної казначейської служби України у Кремінському районі Луганської області від 04 червня 2018 року № 02-07/384 виконавчий лист, виданий Луганським окружним адміністративним судом 13 грудня 2017 року у справі № 812/154/17 про стягнення з Кремінського районного відділу ГУМВС у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 невиплаченого на день звільнення грошового забезпечення (заробітної плати) за період з 05 листопада 2015 року по 06 листопада 2015 року у розмірі 627,20 грн. (шістсот двадцять сім гривень 20 коп.), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, виконаний шляхом безспірного списання коштів з рахунку боржника. Безспірне списання коштів з рахунку боржника проведено платіжним дорученням від 31 травня 2018 року № 12 на суму 504,89 грн. грошового забезпечення, платіжним дорученням від 30 травня 2018 року № 11 на суму 9,41 грн. військового збору, утриманого з суми грошового забезпечення, та платіжним дорученням від 30 травня 2018 року № 10 на суму 112,90 грн. податку з доходів фізичних осіб, утриманого з суми грошового забезпечення (т. 2 а.с. 49, 50, 51, 52, 53).
Згідно з повідомленням Управління Державної казначейської служби України у Кремінському районі Луганської області від 04 червня 2018 року № 02-07/385 виконавчий лист, виданий Луганським окружним адміністративним судом 13 грудня 2017 року у справі № 812/154/17 про стягнення з Кремінського районного відділу ГУМВС у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 невиплаченої компенсації за невикористану чергову відпустку за 2015 рік у сумі 8183,40 грн. (вісім тисяч сто вісімдесят три гривні 40 коп.), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, виконаний шляхом безспірного списання коштів з рахунку боржника. Безспірне списання коштів з рахунку боржника проведено платіжним дорученням від 31 травня 2018 року № 9 на суму 6587,64 грн. компенсації, платіжним дорученням від 30 травня 2018 року № 8 на суму 122,75 грн. військового збору, утриманого з суми компенсації, та платіжним дорученням від 30 травня 2018 року № 7 на суму 1473,01 грн. податку з доходів фізичних осіб, утриманого з суми компенсації (т. 2 а.с. 54, 55, 56, 57, 58).
Оплата за платіжними дорученнями від 30 травня 2018 року № 4, № 5, № 7, № 8, № 10, № 11 здійснена 31 травня 2018 року, а за платіжними дорученнями від 31 травня 2018 року № 6, № 9, № 12 – 01 червня 2018 року, про що свідчить відмітка казначея.
Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем проведено 01 червня 2018 року.
Порядок № 100 застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку № 100).
Абзацами першим-третім пункту 2 Порядку № 100 (тут і надалі посилання на норми Порядку № 100 наводяться в редакції, яка діє з 12 грудня 2020 року) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду (абзаци четвертий, шостий пункту 2 Порядку № 100). 
Згідно з абзацом сьомим пункту 2 Порядку № 100 якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. 
Абзацами першим, другим пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. 
Пунктом 4 Порядку № 100 регламентовано, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: 
а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); 
б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); 
в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); 
г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);
д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; 
е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; 
є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; 
ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; 
з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; 
и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; 
і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; 
ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); 
й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 
к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; 
л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати; 
м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму;
н) винагороди державним виконавцям.
Згідно з абзацом дев`ятнадцятим пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
В пункті 5 Порядку № 100 занотовано, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100). 
За приписами пункту 1.7 розділу І «Загальні положення» Інструкції № 499 при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
При прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно (пункт 1.18 розділу І «Загальні положення» Інструкції № 499).
З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Інструкції № 499 слід дійти висновку, що згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового чи начальницького складу проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення осіб рядового чи начальницького складу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні особам рядового чи начальницького складу здійснюється з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням. При цьому, до розрахунку не включаються виплати, передбачені пунктом 4 Порядку № 100.
Оскільки у період з 17 квітня 2015 року по 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 не працював, середньоденне грошове забезпечення позивача розраховується з місячного грошового забезпечення позивача станом на 06 листопада 2015 року.
З довідки-розрахунку одноразової вихідної допомоги при звільненні від 16 серпня 2017 року № 659/111/22-2017ЛК, виданої Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області, грошового атестату від 12 січня 2017 року № 1, виданого Кремінським районним відділом ГУМВС України у Луганській області, слідує, що місячне грошове забезпечення позивача станом на 06 листопада 2015 року складало 1521,00 грн. (посадовий оклад – 650,00 грн.; оклад за спеціальним званням підполковник міліції –      130,00 грн.; надбавка за вислугу років (30 %) – 234,00 грн.; надбавка за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби (50 %) – 507,00 грн.) (т. 1 а.с. 71, 158).
Отже, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 складає 50,70 грн. (1521,00 грн. : 30 днів листопада 2015 року = 50,70 грн).
День звільнення позивача 06 листопада 2015 року вважається останнім днем служби. Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні складає з 07 листопада 2015 року (наступний день після звільнення) по 01 червня 2018 року (день фактичного розрахунку) та становить 938 календарних днів. 
Середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 листопада 2015 року по 01 червня 2018 року складає: 50,70 грн. х 938 календарних днів = 47556,60 грн.
Разом з цим, суд враховує, що з позовом про стягнення всіх належних позивачу сум при звільненні, які за постановою Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2017 року у справі 812/154/17 становлять 50565,34 грн. (627,20 грн. + 41754,74 грн. + 8183,40 грн.), та середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду 25 січня 2017 року, про що свідчить штамп реєстрації вхідної кореспонденції суду, тобто через один рік та 2 місяці після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, чим істотно та штучно збільшив кількість днів затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне обрахувати середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 січня 2017 року по 01 червня 2018 року (50,70 грн. х 493 календарних дні = 24995,10 грн.)  (т. 1 а.с. 2).
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
Європейський суд з прав людини трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Аналогічний правовий висновок сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі 821/1083/17.
Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також розміру майнових втрат, судом першої інстанції правомірно   зменшено розмір середнього грошового забезпечення та стягнуто на користь позивача з Кремінського районного відділу ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24995,10 грн.
За визначенням  пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. 
Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).
Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про  часткове задоволення позовних вимог.    
За приписами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскарженого судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
                                             ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 р.   – залишити без задоволення. 
Рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2021 р.   у справі  № 812/154/17   - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 12 липня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                               Г.М. Міронова

Судді                                                                                                         І.В. Геращенко

                                                                                                          Е.Г. Казначеєв